Метаданни
Данни
- Серия
- Уилям Сандберг (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Slutet pà kedjan, 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от шведски
- Милко Стоименов, 2014 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,8 (× 15 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2023)
Издание:
Автор: Фредрик Т. Олсон
Заглавие: Краят на веригата
Преводач: Милко Стоименов
Година на превод: 2014
Език, от който е преведено: шведски
Издание: първо
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 2015
Тип: роман
Националност: шведска
Печатница: „Полиграфюг“ АД, Хасково
Излязла от печат: 06.04.2015
Редактор: Иван Тотоманов
ISBN: 978-954-655-575-5
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/4689
История
- — Добавяне
3.
Линейката, която изобщо не бе линейка, стоеше паркирана насред огромно поле, покрито със саморасляци — подивели растения и плевели, вкопчили се упорито в пръстта, нежелаещи да отстъпят пред многобройните опити да бъдат изкоренени, прорасли сред кратери от взривове, обикновени дупки и цепнатини в земята. В тази жизненост като че ли се криеше известна ирония, но хората, които знаеха за съществуването на това място, не биха я доловили.
Мъжете, облечени със светлоотражателни жилетки и униформи на парамедици, отдавна си бяха тръгнали, след като, разбира се, старателно бяха измили и дезинфекцирали телата си в съответствие с действащите мерки за безопасност.
В линейката бе останал единствено бездомникът.
Те бяха отнели живота му, в това не можеше да има никакво съмнение. В същото време обаче го бяха дарили с нов, нали така? И то с по-добър от предишния! Кой знае, може би бездруго му бяха останали съвсем малко дни на този свят? Нищо чудно, ако го бяха зарязали навън, улицата да угасеше — и то съвсем скоро — последната искрица живот в него. А те го нахраниха, облякоха го… дадоха му подслон, дадоха му цел. Започна да прави физически упражнения. Дори се заеха да го образоват, да обогатят познанията му.
Никой обаче не му бе казал и дума за страха.
За симптомите.
Но кой би могъл да предположи, че нещата ще стигнат чак дотук?
— Това е положението — отсече младият късо подстриган пилот на хеликоптера, сякаш мислите на Конърс бяха отпечатани като телеграфна лента на челото му и той ги бе разчел с лекота. Седеше на мястото си най-отпред в пилотската кабина и се опитваше да надвика вездесъщия шум на роторите, който въпреки слушалките не им позволяваше да чуят собствените си гласове.
Конърс кимна.
— Да действаме ли? — попита го пилотът, който вече барабанеше с пръсти по дросела.
Този път Конърс се забави с кимането, макар и двамата да знаеха, че рано или късно ще даде съгласието си. Без бинокъла линейката на земята се бе превърнала в миниатюрна лъскава точица, озарена от лъчите на утринното слънце, но той не можеше да откъсни очи от нея.
Сякаш можеше да спре неизбежното.
Докато седеше на мястото си и преценяваше въпросите и отговорите, Конърс не губеше надеждата, че този път ще успее да открие нов, различен отговор, макар добре да знаеше какъв точно ще бъде този отговор.
Тук ставаше въпрос за отговорности. Отговорности и задължения, на които често се приписваше по-голямо значение от необходимото.
Но това е положението.
Кимна в знак на съгласие, но толкова незабележимо, че страничен наблюдател би могъл да вземе жеста му за неволно трепване в резултат на турбуленцията, но младият късо подстриган пилот го забеляза и направи това, което се очакваше от него. Вече бе взел миниатюрното дистанционно в ръка и не му оставаше да направи нищо друго, освен да натисне копчето.
Линейката избухна в огромно огнено кълбо.
На мястото й остана кратер, който скоро щеше да бъде превзет от ново поколение треви и буренаци.