Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Moby-Dick, 1851 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Невяна Розева, 1977 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,9 (× 27 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- noisy (2010)
- Разпознаване и корекция
- vasko_dikov (2010)
- Корекция
- NomaD (2010)
Издание:
Херман Мелвил. Моби Дик
Второ издание
Редактор: Жени Божилова
Художник: Иван Кьосев
Художник-редактор: Ясен Васев
Техн. редактор: Радка Пеловска
Коректори: Радослава Маринович, Ладия Стоянова
Дадена за набор 14.XII.1976 г.
Подписана за печат март 1977 г.
Излязла от печат юни 1977 г.
Формат 84х108/32. Печатни коли 35 1/2.
Издателски коли 29,82. Цена 2,53
Д.И. „Народна култура“ — София, ул. „Г. Генов“ 4
ДПК „Димитър Благоев“ — София, ул. „Ракитин“ 2
История
- — Добавяне
Статия
По-долу е показана статията за Моби Дик от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
Моби Дик | |
Moby-Dick | |
![]() Титул на първото издание | |
Автор | Херман Мелвил |
---|---|
Създаване | |
Първо издание | 18 октомври 1851 (Великобритания) 14 ноември 1851 (САЩ) г. САЩ |
Издателство | Richard Bentley (Великобритания) Harper & Brothers (САЩ) |
Оригинален език | английски |
Вид | роман |
Начало | Call me Ishmael. |
Край | It was the devious-cruising Rachel, that in her retracing search after her missing children, only found another orphan. |
Моби Дик в Общомедия |
„Моби Дик“ (на английски: Moby-Dick)) е епичен роман от американския писател Херман Мелвил, който е издаден на 18 октомври 1851 година в Лондон. На български е преведен от Невяна Розева. Моби Дик е много продавана книга през 19 век.
Сюжет
Романът описва преследването на белия кит, наречен Моби Дик, с китоловния кораб „Пекоуд“, под командването на капитан Ахаб.
Превод и издаване в България
- 1935 – Херман Мелвил. Белият кит:Моби Дик. прев. Лазар Голдман Изд. „Т. Ф. Чипев“.
- 1962 – Херман Мелвил. Моби дик. Прев. от англ. Невяна Розева Изд. „Народна култура“. София, 1962.
- 1962 – Херман Мелвил. Моби дик. Прев. от англ. Изд. „Народна младеж“. София, 1962.
- 1977 – Херман Мелвил. Моби дик. Прев. от англ. Невяна Розева Изд. „Народна култура“. София, 1977.
- 1983 – Херман Мелвил. Избрани произведения в 5 тома. Том 3:Моби дик. Прев. от англ. Невяна Розева Изд. „Георги Бакалов“. Варна, 1983.
- 2009 – Херман Мелвил. Моби дик. Прев. от англ. Невяна Розева Изд. „Вестникарска група България“. София, 2009.
- 2009 – Херман Мелвил. Моби дик:капитан Ахав преследва белия кит. Прев. от англ. Ваня Пенева Изд. „Емас“. София, 2009.
- 2014 – Херман Мелвил. Моби дик. Прев. от англ. Невяна Розева Изд. „Изток-Запад“. София, 2014.
Външни препратки
- „Моби Дик“ на сайта
„Моята библиотека“
- „Моби Дик“ в сайта на
Проект Гутенберг ((en))
|
Глава 7
Черквата
В същия този Ню Бедфърд има черква на китоловците и малцина са натъжените риболовци, заминаващи за Индийския и Тихия океан, които не посещават в неделя това място. Не пропуснах да го посетя, разбира се, и аз.
След като се прибрах от първата си утринна разходка, излязох отново, нарочно за тази цел. От доскоро ясното, слънчево, мразовито небе започна да пада суграшица и мъгла. Загърнат в рошавото си палто, тръгнах в нестихващата буря. В черквата намерих неколцина моряци и моряшки съпруги и вдовици. Тишината се нарушаваше от време на време само от воя на бурята. Мълчаливите богомолци седяха като че съзнателно настрана един от друг, сякаш всяка отделна мъка беше независима и непредаваема. Свещеникът още не бе дошъл; а безгласните островчета от мъже и жени не отделяха поглед от мраморните плочи с черни рамки, вградени в стената от всяка страна на амвона. Три от тях гласяха приблизително така — не твърдя, че ги предавам съвсем точно:
НА БЛАЖЕНАТА ПАМЕТ НА ДЖОН ТАЛБОТ, ИЗЧЕЗНАЛ НА ОСЕМНАДЕСЕТГОДИШНА ВЪЗРАСТ ОТ КОРАБА СИ ПРИ ОСТРОВ ДЕЗОЛЕЙШЪН, КРАЙ ПАТАГОНИЯ
НА 1 НОЕМВРИ 1836 ГОДИНА ТАЗИ ПЛОЧА БЕ ИЗДИГНАТА В НЕГОВА ПАМЕТ ОТ СЕСТРА МУ
НА БЛАЖЕНАТА ПАМЕТ НА РОБЕРТ ЛОНГ, УИЛИС ЕЛЪРИ, НАТАН КОЛМАН, УОЛТЪР КЕНИ, СЕТ МЕЙСИ И САМЮЕЛ ГЛАЙГ, ЕКИПАЖ НА ЕДНА ОТ ЛОДКИТЕ НА КОРАБА „ИЛАЙЗА“, ОТНЕСЕНИ ОТ КИТ В ДЪЛБИНИТЕ НА ТИХООКЕАНСКОТО КРАЙБРЕЖИЕ
НА 31 ДЕКЕМВРИ 1839 ГОДИНА ТОЗИ ПАМЕТНИК Е ПОСТАВЕН ТУК ОТ ОЦЕЛЕЛИТЕ ИМ ДРУГАРИ
НА БЛАЖЕНАТА ПАМЕТ НА ПОКОЙНИЯ КАПИТАН ИЗИКИЕЛ ХАРДИ, УБИТ НА НОСА НА ЛОДКАТА СИ ОТ КИТ КРАЙ ЯПОНСКИТЕ БРЕГОВЕ
НА 3 АВГУСТ 1833 ГОДИНА ТАЗИ ПЛОЧА Е ИЗДИГНАТА В НЕГОВА ПАМЕТ ОТ ВДОВИЦАТА МУ
Изтърсих суграшицата от заледените си шапка и палто и седнах близо до вратата; когато се обърнах встрани, видях с изненада, че Куийкуег е до мене. Лицето му, развълнувано от тържествената гледка, изразяваше недоверчиво любопитство. Този дивак беше единствената личност, забелязала влизането ми; защото само той не знаеше да чете и не четеше смразяващите надписи на стената. Не знаех дали между присъстващите имаше роднини на моряците, чиито имена бяха издълбани; но неузнатите злополуки в риболовството са толкова много и повечето жени тук доказваха толкова ясно ако не с облеклото, то поне с изражението си своята нестихнала скръб, че съм уверен, че пред мене се намираха хора, в чиито незаздравели сърца старите рани започваха отново да кървят от състрадание при вида на тия тъжни плочи.
О, вие, чиито покойници са погребани под зелената трева; които можете да кажете, застанали сред надгробните цветя: ето тук, тук почива моят любим; вие не познавате дълбоката мъка, която гнети тия души. Каква горчива пустота в тия оградени с черно мраморни плочи, които не покриват ничии тленни останки! Какво отчаяние в тия безстрастни надписи! Каква ужасна пустота и неканено безверие в тези редове, които изгризват сякаш всяка вяра и отказват възкресение на загиналите без място и без гроб! Тия плочи биха могли да се намират и тук, и в подземните светилища на остров Елефанта.
В какви списъци за преброяване се включват мъртъвците; защо всеобщо известната пословица казва за тях, че не издавали нищо, при все че криели повече тайни от коварните плитчини на Гудуин Сендс; защо към името на отминалия вчера за онзи свят прибавяме една толкова многозначителна и неуместна дума, а не го удостояваме с нея, ако е поел рискования път към най-далечния край на тоя свят; защо застрахователните дружества изплащат осигуровки срещу смърт на безсмъртни; в какво всевечно, невъзмутимо вцепенение и страшен, безнадежден унес лежи и до днес древният Адам, починал преди цели шестдесет столетия; защо все още не приемаме да се утешим за ония, които вярваме, че се намират в неизразимо блаженство; защо живите тъй много се стараят да заглушат гласовете на мъртвите; защо слухът, че е долетяло почукване от нечий гроб, може да изпълни с ужас цял един град? Всички тия неща имат своето дълбоко значение.
Но вярата, като чакалите, се храни от гробовете и дори събира от тези мъртви съмнения своите най-живи надежди.
Едва ли е потребно да кажа с какви чувства в навечерието на заминаването ми от Нантъкит, при мрачната светлина на облачния, тъжен ден, аз гледах тия мраморни плочки и четях съдбата на отплавалите преди мене китоловци. Да, Ишмиъле, и теб може да те сполети същата участ. Но все пак се развеселих отново. Приятни подбуди за отплаване, прекрасен изглед за повишение, струваше ми се, че една пробита ладия ще ме превърне в знатен безсмъртен. В китоловството съществува, разбира се, и смърт — неизказано бързо и нередно прехвърляне на човека във вечността. Но какво от това? Струва ми се, че ние съвсем погрешно преценяваме въпроса за живота и смъртта. Че това, което на земята смятат за моя сянка, е истинското ми аз. Че когато разглеждаме духовните неща, приличаме на миди, които гледат слънцето изпод водата и смятат, че тази плътна вода е най-рядък въздух. Струва ми се, че тялото ми е само заслон на по-добрата ми същност. Така че който и да вземе тялото ми, не ще вземе мене. Затова да живее Нантъкит; и все едно кой и кога ще строши ладията или тялото — душата ми не би могъл да я разбие и самият Юпитер.