Метаданни
Данни
- Серия
- Случаите на инспектор Хари Хуле (8)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Panserhjerte, 2009 (Пълни авторски права)
- Превод от норвежки
- Ева Кънева, 2014 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,3 (× 25 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- filthy (2017 г.)
Издание:
Автор: Ю Несбьо
Заглавие: Леопардът
Преводач: Ева Кънева
Година на превод: 2014
Език, от който е преведено: Норвежки
Издание: Първо
Издател: ИК „Емас“
Година на издаване: 2014
Тип: Роман
Националност: Норвежка
Редактор: Цвета Германова
Коректор: Василка Ванчева
ISBN: 978-954-357-263-2
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1735
История
- — Добавяне
Двайсет и седма глава
Добра, с „дълги“ пръсти и свадлива
— Минавах случайно оттук — оправда се Хари. — Да не излизаш някъде?
— Не — усмихна се Кая, застанала на вратата в дебело шушляково яке. — Просто седя на верандата. Влизай. Обуй тези пантофи.
Хари си събу обувките и тръгна след нея. Минаха през хола и излязоха на покритата веранда. Настаниха се на два големи дървени шезлонга. На улица „Людер Саген“ цареше тишина. Един-единствен автомобил стоеше до тротоара. На втория етаж в отсрещната сграда Хари забеляза мъжка фигура, застанала пред осветения прозорец.
— Казва се Грегер — представи го Кая. — На осемдесет е. От войната непрекъснато наблюдава какво се случва на улицата. Понякога си го представям като мой страж. Мисълта, че ме пази, ми действа успокоително.
— Да, всеки човек има нужда да се чувства закрилян — съгласи се Хари и извади кутията с цигари.
— Ти имаш ли си твой Грегер?
— Не.
— Може ли една?
— Цигара ли?
— От време на време се случва да запаля — засмя се ги. — Пушенето ме… успокоява.
— Мм. Мислила ли си какво ще правиш, след като изтече ултиматумът от четирийсет и осем часа?
— Ще се върна в Отдела — поклати глава тя. — Ще си кача краката върху бюрото и ще чакам да се появи някое по-незначително убийство, което КРИПОС великодушно да ни преотстъпят.
Хари извади две цигари, лапна ги, запали ги и й подаде едната.
— „Now, Voyager“[1] — засмя се Кая. — Хен… Хен… Как му беше името?
— Хенрийд — отвърна Хари. — Пол Хенрийд.
— А актрисата, на която запали цигара във филма?
— Бети Дейвис.
— Убийствена лента. Да ти донеса ли по-дебело яке?
— Не. Впрочем, защо седиш на верандата? Не живеем на тропиците.
Тя му посочи книгата до себе си.
— Умът ми работи по-добре на студено.
Хари прочете заглавието.
— „Материалистически монизъм“. Хм… Събуди спомени от изпита ми по философия.
— Сигурно. Според теорията на материализма всичко е материя и сила. Всичко представлява част от голямо уравнение, от верижна реакция; явява се следствие от нещо, което вече се е случило.
— А свободната воля е пълна измислица, така ли?
— Да. Действията ни се определят от химичния състав на мозъка ни, а този състав, от своя страна, зависи от избора на партньор на нашите родители, а този избор всъщност е обусловен от химията в мозъка им. И така нататък. Всичко може да се сведе до Големия взрив или още по-назад във времето. И фактът, че тази книга е била написана, и онова, за което мислиш в момента.
— Спомням си за един метеоролог — Хари издуха дим към ноемврийската нощ. — Беше заявил, че при наличие на всички нужни му величини ще предскаже какво ще бъде времето във всеки един бъдещ момент.
— Съгласно тази теория и ние ще можем да предотвратяваме убийствата, преди да са се случили.
— И да предвиждаме, че полицайки със склонност да ми искат цигари назаем, ще четат скъпи философски тухли на мразовити веранди.
Кая се разсмя.
— Тази книга не съм я купувала аз. Намерих я тук, в библиотеката. — Тя дръпна от цигарата и димът попадна в очите й. — По принцип рядко давам пари за книги: или ги и взимам назаем, или ги крада.
— Някак не си те представям като крадла.
— Именно. Затова никога не ме хващат — обясни Кая и си остави цигарата върху пепелника.
Хари се изкашля:
— И защо крадеш?
— Крада само от хора, които познавам и знам, че са достатъчно състоятелни. И не от алчност, а защото съм малко свадлива. Като студентка отмъквах ролки тоалетна хартия от университета. Впрочем, сети ли се за заглавието на онази книга от Фанти?
— Не.
— Като се сетиш, изпрати ми го на есемес.
— Съжалявам, но не изпращам есемеси — засмя се Хари.
— Защо?
— Нямам представа — сви рамене Хари. — Просто идеята не ми допада. Както например представители на местното население в някои райони отказват на фотографите да ги снимат, защото смятат, че така ще се почувстват емоционално ограбени.
— Разкрих те! — разпалено извика Кая. — Не пращаш есемеси, за да не оставяш следи. Не искаш да съществуват неопровержими доказателства за личността ти. Държиш да си сигурен, че ще изчезнеш напълно и безвъзвратно.
— Уцели в десетката с това предположение — призна Хари и дръпна от цигарата. — Искаш ли да влезем?
Той кимна към ръцете й — Кая ги беше пъхнала под бедрата си.
— Не, не. Само пръстите ми измръзнаха малко — усмихна се тя. — Но сърцето ми е горещо. А ти?
Хари плъзна поглед над градинската ограда. Очите му пак се спряха върху колата на улицата.
— Какво за мен?
— И ти ли си като мен: добър, с „дълги“ пръсти и свадлив?
— Не, аз съм зъл, почтен и свадлив. А мъжът ти?
Хари зададе въпроса си малко по-рязко, отколкото възнамеряваше, сякаш искаше да я постави на място, задето… задето какво? Задето беше красива, харесваше същите неща като него и му позволи да обуе пантофите на мъжа й, преструвайки се, че той не съществува?
— Какво за него? — усмихна се леко тя.
— Определено има големи крака — изтърси Хари и му се прииска да си забие главата в масата.
Кая се разсмя гръмогласно, а смехът й отекна в тъмната тишина, спускаща се над къщи, градини, гаражи. Именно: гаражи. Всички къщи разполагаха с гаражи. Тогава какво правеше тази кола на улицата? Вероятно съществуваха хиляда причини да е там и все пак…
— Нямам мъж — поясни Кая.
— Значи…
— Тези пантофи са на брат ми.
— А обувките на стълбището?
— И те. Държа ги там, защото съм си втълпила, че мъжки обувки с размер четирийсет и шест и половина действат респектиращо на лоши мъже с коварни намерения.
Придружи обяснението си със съзаклятнически поглед. Хари се престори, че не е схванал подтекста в думите й.
— Значи, брат ти живее при теб?
— Не, почина преди десет години. Този апартамент е ни баща ми. През последните години от следването си живееше тук с татко.
— А баща ти?
— Отиде си почти веднага след Евен. Понеже вече се бях преместила тук, продължих да живея в апартамента.
Кая сви крака към гърдите си и опря глава на коленете си. Хари забеляза елегантната извивка на тила й, вдлъбнатината на мястото, където започва косата й, вдигната на опашка. Няколко кичура се бяха изплъзнали от ластика.
— Често ли мислиш за тях? — попита Хари.
Тя вдигна глава от коленете си.
— По-често за Евен. Татко се изнесе още докато бяхме малки, а мама се затвори в черупка. Евен ми беше и майка, и баща. Помагаше ми, окуражаваше ме, възпитаваше ме, служеше ми за пример. В очите ми беше безгрешен. Когато си бил толкова близък с някого, както ние с Евен, връзката помежду ви никога не изгубва силата си. Никога.
Хари кимна.
Кая се прокашля предпазливо:
— Как е баща ти?
Хари огледа пепелта на върха на цигарата си.
— Не ти ли се струва странно, че Хаген ни отпусна четирийсет и осем часа? И два стигат да се изнесем.
— Да, прав си.
— Вероятно е искал през тези два дни да свършим нещо полезно.
Кая го погледна.
— Не да се занимаваме със започнатия случай, защото КРИПОС го поеха изцяло, но пък дочух, че Отделът за и издирване на изчезнали лица се нуждае от подкрепление — подхвърли Хари.
— В смисъл?
— Аделе Ветлесен е млада жена и досега името й не е било свързвано с убийство.
— Да не смяташ, че трябва да…
— Смятам, че утре в седем трябва да отидем на работа и да помислим как да свършим нещо полезно — заяви Хари.
Кая Сулнес дръпна от цигарата. Издуха дима и пак дръпна.
— Успокоява ли те? — попита Хари с лека усмивка.
Кая поклати глава и протегна напред ръката, с която държеше цигарата.
— Не искам да си изгубя работата, Хари.
— Присъствието утре е по желание. И Бьорн би се поколебал на твое място.
Кая продължи да пуши. Хари загаси своята цигара.
— Време е да си тръгвам. А и зъбите ти вече затракаха.
На излизане от сградата се опита да види дали в паркирания автомобил има човек, но не успя. Трябваше да се приближи до колата. Хари предпочете да не го прави.
В „Опсал“ бащината му къща го очакваше: просторна, празна, придаваща ехо на всеки звук.
Хари легна в някогашната си детска стая и затвори очи.
Присъни му се сънят, който толкова често сънуваше.
На пристанище в Сидни някаква верига излиза изпод водата. Подава се медуза. Не, не медуза, а червената й коса, която плува около бялото лице. После дойде и другият сън, по-новият. Беше се появил за пръв път в Хонконг преди Коледа. Легнал, Хари се взира в гвоздей на стената, пробил лицето на човек с ранимо излъчване и грижливо поддържан мустак. Насън Хари усеща нещо в устата си, нещо, което напира да я разкъса отвътре. Какво е това? Обещание. Хари се сепна и дойде на себе си. И така — три пъти. После заспа.