Метаданни
Данни
- Серия
- Случаите на инспектор Хари Хуле (8)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Panserhjerte, 2009 (Пълни авторски права)
- Превод от норвежки
- Ева Кънева, 2014 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,3 (× 25 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- filthy (2017 г.)
Издание:
Автор: Ю Несбьо
Заглавие: Леопардът
Преводач: Ева Кънева
Година на превод: 2014
Език, от който е преведено: Норвежки
Издание: Първо
Издател: ИК „Емас“
Година на издаване: 2014
Тип: Роман
Националност: Норвежка
Редактор: Цвета Германова
Коректор: Василка Ванчева
ISBN: 978-954-357-263-2
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1735
История
- — Добавяне
Втора част
Десета глава
Непогасени задължения
В три през нощта Хари преустанови опитите да заспи и стана. Пусна чешмата в кухнята, подложи чаша под крана, изчака водата да прелее над ръба й и да облее китката му с хладната си струя. Челюстта го болеше. Загледа се в две снимки, закачени над кухненския плот. От едната, със захабени ръбове, гледаше Ракел в светлосиня лятна рокля. Зад нея обаче се виждаха есенни листа. Черната й коса се спускаше по голите й рамене. Тя сякаш търсеше с очи нещо зад обектива, навярно фотографа. Хари ли бе правил тази снимка? Странно, но не си спомняше.
От другата снимка се усмихваше Олег. Хари го бе снимал с камерата на мобилния си телефон, докато го учеше да кара кънки миналата година. Олег сигурно още е слабичък, но ако е продължил да тренира, навярно скоро ще изпълни червеното си трико. Какво ли прави малкият в момента? Къде ли е? Дали Ракел е успяла да създаде нов дом за себе си и за сина си? Дом, по-безопасен и по-спокоен от досегашния в Осло? Дали в живота им са се появили нови хора? Продължава ли Олег — в моменти на умора и липса на концентрация — да нарича Хари „тате“?
Завъртя крана на чешмата. Коленете му се опряха о вратата на долапа под мивката. „Джим Бийм“ шепнеше името му отвътре.
Обу си панталон, облече си тениска, влезе във всекидневната и пусна „Kind of Blue“ на Майлс Дейвис в оригиналния вариант, записан без обработка. Звукозаписното оборудване в студиото бе уловило звука с известно забавяне и това придаваше на звученето оттенък на нереалност.
Послуша още малко и увеличи звука, за да заглуши изкусителния шепот от кухнята. Затвори очи.
КРИПОС. Белман.
За пръв път чуваше това име. Можеше още преди часове да се обади на Хаген и да го попита, но не го направи, защото предчувстваше за какво става дума. Предпочете да не се рови из случая.
Изслуша и последното парче от албума — „Flamenco Sketches“ — и се предаде. Изправи се и се запъти към кухнята. В коридора сви наляво, обу си кубинките и излезе навън.
Намери папката под пробит найлонов чувал. Цялата й корица лепнеше от нещо като засъхнала грахова супа. Хари седна в зеления фатерщул и започна да чете, потръпвайки от студ.
Първата жертва, Боргни Стем-Мюре, на трийсет и три години, родом от Левангер, необвързана, без деца, живеела в квартал „Сагене“ в Осло. Работела като стилист, общувала ежедневно с широк кръг хора, имала много познати особено в средите на коафьори, фотографи и в редакциите на модните списания. Редовно посещавала заведения, и то не само „порядъчните“. Освен това обожавала природата и обичала походите — и пеш, и на ски.
„Не успя да надскочи произхода си“ — прочете Хари в доклад от разговорите с нейни колеги и предположи, че думите са на „доброжелател“, горд, задето успешно е заличил провинциалния си произход.
„Всички я харесвахме. Беше една от малцината неподправени хора в бранша.“
„Не мога да повярвам. Не разбирам кой би искал да я убие.“
„Беше прекалено добра. Всичките й гаджета се възползваха от това по един или друг начин и я превръщаха в своя играчка. Просто се целеше прекалено нависоко.“
Хари разгледа нейна снимка — единствената в документацията, на която Боргни беше жива. Руса, вероятно изрусена, най-общо казано симпатична, но не и изумителна красавица, облечена като мъжкарана в камуфлажно яке и ямайска шапка. Нима грубоватият стил и прекалената наивност вървят ръка за ръка? Според изказвания на очевидци Боргни отишла в клуб „Моно“ на месечната промоция и анонс към броя на модното списание „Sheness“[1]. Събитието продължило до осем вечерта, после Боргни споделила с колежка/приятелка, че ще се прибира вкъщи, за да подготви за следващия ден модни аксесоари за фотосесия на тема — по идея на фотографа — „джунглата среща пънка през осемдесетте“. Разследващите предполагаха, че Боргни е тръгнала към най-близката стоянка на таксита, но от таксиметровите шофьори, спрели там във въпросния час (по приложени данни от превозвачите „Норгестакси“ и „Осло Такси“), нито един не разпознал жената от снимката. През онази вечер нямало регистрирани курсове до квартал „Сагене“. С две думи — никой не бил виждал Боргни, след като излязла от „Моно“. На сутринта двама строителни работници от полски произход дошли на работа, установили, че катинарът на желязната врата пред бомбоубежището е прерязан, и влезли да проверят какво става. Намерили Боргни насред пода в неестествена поза и напълно облечена.
Хари огледа снимката. Същото камуфлажно яке. Сякаш някой бе нанесъл плътен слой бяла пудра върху лицето й. Сенките по стената на подземието изпъкваха драматично, подчертани от светкавицата на фотоапарата, фотосесия. И то доста екстравагантна.
Съдебният лекар бе установил, че Боргни Стем-Мюре е починала между двайсет и два и двайсет и три часа. В кръвта й открили следи от кетаномин — силно упойващо вещество, което действа мигновено дори ако се постави мускулно. Ала като пряката причина, довела до смъртта й, в доклада се посочваше хипоксия, настъпила вследствие от кръвоизливи в устата й. И тук започваше най-обезпокоителната част. Патологът бе преброил двайсет и четири прободни рани в устата й, разположени симетрично и — с изключение на раните с изходно отвърстие — с еднаква дълбочина — седем сантиметра. Разследващите не можеха дори да предположат с какво оръжие или инструмент са били нанесени. Не се сещаха да са виждали предмет със съответстваща форма. По време на огледа на местопрестъплението не открили никакви следи: нито от пръсти, нито от кръв, нито дори от обувки: предния ден персоналът на заведението почистил щателно бетонния под заради предстоящ монтаж на нагревателни кабели за подово отопление. В доклада на Ким Ерик Локер, криминален експерт, постъпил в Отдела явно по време на отсъствието на Хари, бе поместено изображение на две сиво-черни камъчета, открити върху пода в мазето, защото имали произход, различен от камъните в района около местопрестъплението. Локер доста прозорливо посочваше, че ботуши с едър рисунък на грайфера често „привличат“ дребни камъчета в лабиринтите на подметките си, а тези камъчета падат оттам при досега с по-твърда и стабилна повърхност, например бетон. Поради необичайния си строеж и състав камъчетата представлявали важна находка и евентуално съвпадение с камъчета от чакълеста пътека например можели да се окажат важно доказателство. Към доклада по-късно бе прикрепено допълнително уточнение: от вътрешната страна на два от резците в устата на Боргни Стем-Мюре патологът открил следи от желязо и колтан. Хари започваше да се досеща за продължението. Отгърна следващата страница. Другата жертва се казваше Шарлоте Лол. Баща — французин, майка — норвежка. Адрес: Ламбертсетер в Осло. Навършени двайсет и девет години, с юридическо образование, живеела сама, но имала приятел на име Ерик Фокеста. Разследващите веднага го бяха изключили от кръга на заподозрените: по време на убийството Ерик се намирал на семинар по геология в националния парк „Йелоустоун“ в щата Уайоминг, САЩ. Шарлоте възнамерявала да го придружи, но в последния момент се отказала заради ангажиментите си по текущо дело за имотен спор.
За последно колегите на Шарлоте я видели в кантората във вторник вечер около девет. Явно не се бе прибирала до дома си, защото на местопрестъплението, до трупа й зад изоставения автомобил в Маридален, намерили куфарчето със служебни документи. И двете страни в имотния спор доказали невинността си. Според доклада от извършената аутопсия под ноктите на Шарлоте Лол имало парченца автомобилен лак и ръжда. Находката се потвърждаваше и от огледния доклад: там се съобщаваше за драскотини по капака на багажника, сякаш Шарлоте панически се е опитвала да го отвори. По-внимателният оглед на ключалката на багажника показал следи от взлом, извършен от друго лице. В главата на Хари се оформи предположение: Шарлоте вероятно е била завързана към нещо, намиращо се в багажника, и се е мъчила да го отвори, за да се освободи. А после убиецът е отнесъл предмета със себе си. Но какъв е бил този предмет? И за какво му е послужил?
Хари стигна до частта с разпитите на колегите й от адвокатската кантора. „Шарлоте беше амбициозно момиче, винаги оставаше да работи до късно. Нямам представа доколко е била ефективна като служител. Винаги мила и възпитана, но не толкова отворена, колкото усмивката и южняшкото й излъчване даваха вид. Доста дискретна по отношение на личния си живот. Изключително рядко споменаваше приятеля си. Но шефовете я харесваха“. Хари веднага си представи как колежката на Шарлоте, любезно предоставила на полицията тези данни, щедро й е поднасяла подробности от интимния си живот, а е получавала единствено усмивка в отговор. Детективският му ум заработи на автопилот: навярно Шарлоте се е дистанцирала от прекалено „задушевната“ женска общност в кантората, защото е криела нещо, навярно…
Хари огледа снимките: малко грубовати, но красиви черти, тъмни очи като очите на… мамка му! Хари стисна за миг очи. После се прехвърли на съдебномедицинския доклад. Плъзна нетърпеливо поглед надолу по листа. Ако не бе прочел „Шарлоте“ върху корицата, би си помислил, че препрочита доклада за Боргни: кетаномин в кръвта, двайсет и четири прободни рани в устата, хипоксия. Никакви други следи от насилие или сексуално посегателство. Единствената разлика беше часът на смъртта. Шарлоте бе издъхнала между двайсет и три часа и полунощ. И към този доклад бе добавено уточнението, че по зъбите на жертвата са открити следи от желязо и колтан. Експертите от Отдела по криминалистика очевидно бяха сметнали, че находката от първата аутопсия може да се окаже разковничето към изясняването на целия случай, и бяха проверили и втората жертва за наличие на колтан. Колтан… Хуманоидният робот във филма „Терминатор“ не беше ли изработен именно от такава руда?
Хари се почувства съвсем бодър. Седнал на ръба на стола, усети познатото напрежение. И гаденето. Както преди първото питие, което кара стомаха му да се свие, защото организмът му отчаяно се съпротивлява. Но после започва да иска още и още. Все повече. Докато съсипе него и всички около него. Така се пристрастяваше и към работата си. Изправи се рязко и му се зави свят. Грабна папката и — макар че беше доста тежка — я разкъса на две. Събра парчетата и пак ги хвърли в контейнера в задния двор. Този път обаче повдигна няколко чувала, за да се увери, че документите ще паднат на дъното. Надяваше се фирмата за почистване да ги отнесе още утре или поне вдругиден.
Върна се в апартамента си и седна във фатерщула.
Когато навън нощният мрак се разреди и придоби сивкав оттенък, Хари чу първите звуци на пробуждащия се град. Ала зад равномерното бръмчене на автомобилите по „Пилестреде“ долови пронизителния писък на полицейска сирена. Е, какво толкова. Включи се втора сирена. Сигурно нещо дребно. Трета. Не, станало е нещо сериозно.
Стационарният телефон звънна.
Хари вдигна.
— Обажда се Хаген. Току-що ни съобщиха за…
Хари затвори.
Телефонът пак звънна. Хари погледна през прозореца. Изобщо не се обади на Сьос след завръщането си. Защо? Не искаше да се покаже в този вид пред по-малката си сестра — неговия най-ревностен и най-безусловен почитател. С — по нейните думи — „частичен синдром на Даун“. Сьос обаче се справяше много по-добре в живота от брат си. Единствено нея Хари не би си позволил да разочарова. Телефонът замлъкна. После пак започна да звъни. Хари дръпна слушалката:
— Не, шефе. Отговорът е „не“. Не желая да работя.
След няколко секунди в слушалката се чу непознат глас:
— Обаждам се от „Електроразпределение Осло“. Търся господин Хуле.
— На телефона — увери го Хари и изруга наум.
— Не сте погасили задълженията си към дружеството ни и не отговаряте на предупредителните ни писма. Обаждам се, за да ви уведомя, че от дванайсет часа днес електрозахранването на апартамента ви на улица „Софие“ 5 ще бъде преустановено.
Хари мълчеше.
— Ще го възобновим, след като погасите задълженията си.
— А на каква сума възлизат те?
— С натрупаните лихви стават четиринайсет хиляди четиристотин шейсет и три крони.
Пауза.
— Ало?
— Да, чувам ви. В момента не разполагам с толкова пари.
— Непогасената сума от текущите и старите ви задължения ще отиде на инкасо в съда. Ще се надяваме през това време температурите да не паднат под нулата, нали?
— Аха — отвърна Хари и затвори.
Навън воят на сирените ту стихваше, ту пак се надигаше.
Хари си легна. Полежа петнайсетина минути със затворени очи, стана, облече се и излезе от апартамента. Качи се на трамвай към Държавната болница.