Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Meet Me in Venice, 2007 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Силвия Ненкова, 2008 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,5 (× 16 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Елизабет Адлър. Среща във Венеция
Английска. Първо издание
ИК „Калпазанов“, София, 2008
Редактор: Милка Рускова
Коректор: Никола Христов
ISBN: 978-954-170-253-6
История
- — Добавяне
Глава 25
Първото, което Мери-Лу направи след обаждането на Лили, беше да телефонира на Бенет. За нейна изненада, той отговори на първото позвъняване.
— Е? — гласът му бе подчертано студен и тя въздъхна.
— Ще я имам довечера.
— Къде и в колко часа?
Мери-Лу се поколеба. Тази демонстративна студенина у Бенет я плашеше. Леден полъх, отчайващо леден полъх. Тонът му показваше пълно безразличие, тя и бездруго чувстваше, че вече е без значение за него. И естествено, не можеше да рискува да му предаде огърлицата насаме. Нямаше му доверие.
— В бар „Облак 9“, осем часът — каза и затвори телефона.
Когато стигна до къщата на Лили, провери охранителната камера в двора. Работеше. Отключи и се запъти право към мазето. Отвори сейфа и ужасена отстъпи назад. Кутията с бижутата липсваше!
Прерови пачките банкноти, без, за първи път, да се интересува от тях. Не, червената кожена кутия не беше сред тях. О, мили боже! Лили я беше продала. Или я беше скрила някъде другаде. Надеждата я окрили и тя изтича горе, намери ключа за малкия „домашен сейф“, скрит под куп пуловери, и го отвори. Огърлицата не беше и там. Прерови всяко чекмедже и всеки шкаф. Погледна дори под матрака. Нищо.
Гледаше с празни очи бледото си отражение в огледалото. Трябваше да печели време, да държи Бенет в напрежение докато открие отново огърлицата. Това беше единственият й шанс.
Трепереше от нерви. Знаеше, че трябва да тръгне от тук. Грабна чантата си и излезе на верандата. Канарчето се размърда на пръчката, после запя. Трелите се забиха като иглички в мозъка й и й се прииска да го убие. Остана така, загледана в красивата клетка. Ръцете й трепереха от гняв. Но вината, разбира се, не беше на птичето.
Имаше нужда от питие. Молеше се фалшивата смелост, дадена от алкохола, да й помогне да преживее деня. Отиде в претъпкан бар в Стария град, посещаван предимно от търговци на антики.
Намери свободно столче, поръча си мартини с три маслини и, все още трепереща, седеше загледана мрачно в нещастното си отражение в огледалната стена зад бара.
— Как си, Мери-Лу?
Обърна се и изгледа мъжа, заел съседното столче. Търговец на антики, когото бегло познаваше.
— Още едно от същото — поръча той на бармана. — Е, как е бизнесът? — запита с усмивка.
Всеки трябваше да знае как върви бизнеса на другите, с изключение на тайната търговия.
— Както обикновено. — Тя отпи от мартинито.
— Носи се слух за някакво специално бижу — каза той. — Чула ли си нещо? Огърлица. Казват, че принадлежала на императрица Чийший. Да можеше да попадне в ръцете ми! — Засмя се високо. — А без съмнение, и ченгетата искат същото.
Кръвта на Мери-Лу замръзна.
— Нищо не съм чула — промърмори тя. — И откъде е този слух?
Мъжът сви рамене.
— О, нали знаеш как са нещата с клюките. Тази, обаче, идва от богат бизнесмен, който се канел да я купи. — Отново сви безгрижно рамене. — Никой още не е виждал това чудо, само се говори. Но човек знае ли…
— Вдигна чашата си. — Наздраве! — каза и изгледа удивено Мери-Лу, която изпи на един дъх остатъка от мартинито си.
Тя се плъзна от високото столче на земята.
— Предполага се, че съм на работа — подхвърли и тръгна към вратата.
— До скоро! — извика той след нея.
Трепереща от гняв, Мери-Лу се запъти към офиса на Вуртман.
— Глупак! — измърмори, щом седна в колата и се вля в движението. — Проклет пиян глупак, ще го убия.
Намери свободно място на улицата, слезе от колата, закрачи гневно към стоманените порти и натисна бутона. Не последва отговор и тя позвъни отново като този път не вдигна пръста си от бутона. Измина минута. Отново без отговор. Тя направи крачка назад и загледа прозорците. Не светеше. Къде беше този идиот?
Върна се в колата и отиде право в къщата на Лили. Трябваше поне да се преструва, че работи. А трябваше и да се приготви за срещата си с Бенет същата вечер. И да реши какво точно ще му каже.
Мери-Лу не успя да намери Вуртман, защото сутринта той беше посетен от две ченгета. Чу сирената на полицейската кола, погледна през прозореца и забеляза, че безделниците и престъпниците се разпръскват панически в разни посоки, като дивеч пред ловец, и изчезват в лабиринта мръсни задни улички. Видя двамата полицаи да вървят с маршова стъпка към вратата му и се сви, ужасен от резкия звук на звънеца и силните им викове да отвори вратата.
По-бързо, отколкото се беше движил от години, Вуртман грабна от масата диамантената огърлица, върху която работеше, взе и няколко други камъка и ги напъха в малкия метален сейф, скрит под дъска в пода под кожения му люлеещ се стол. Беше изгорил снимката на огърлицата, след което беше пръснал пепелта, така че нямаше никакви доказателства.
Със сърце, качено в гърлото, и пресъхнала уста, той ги пусна да влязат и зачака брадвата да се спусне над врата му. Така и стана. Беше арестуван под обвинение в търговия с крадени бижута. И също така търсен за разпит по отношение продажбата на ценни антики.
Вуртман беше в затвора и без адвокат. Знаеше, че ще прекара дълго време зад решетките. Цялото му тяло се тресеше. Искаше му се да пийне нещо.