Метаданни
Данни
- Серия
- Бригадата (3)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Преданный враг, 2003 (Пълни авторски права)
- Превод от руски
- Ива Николова, 2004 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 10 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Александър Белов. Предан враг
Руска, първо издание
Редактор: Лилия Анастасова
Художествено оформление на корица: Димитър Стоянов — Димо
ИК „Ера“ 2004 г.
Издание:
Автор: Александър Белов
Заглавие: Предан враг
Преводач: Ива Николова
Година на превод: 2004
Език, от който е преведено: руски
Издание: първо
Издател: ИК „Ера“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2004
Тип: роман
Националност: руска
Печатница: Експреспринт ООД
Редактор: Лилия Анастасова
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7672
История
- — Добавяне
37.
Равномерното еднообразно бучене на двигателя на огромния боинг действаше приспивно. Пръв се унесе Ваня. Момченцето се притисна до майка си и заспа. Скоро задряма и Оля.
Сънят й беше светъл и безметежен. Присъниха й се палми на брега на лазурното топло море, огрян от слънцето широк плаж и потънала в тропическа зеленина ослепително бяла двуетажна къща. Това беше нейната къща и могъщият боинг ги отвеждаше с Ваня точно натам.
Събуди се от нечие лекичко докосване по рамото. Отвори очи и видя, че стюардесата се е надвесила над нея.
— Ако обичате, закопчайте колана си — помоли я момичето.
— Какво става, стигнахме ли вече? — изненада се Оля.
— Още не — усмихна се вежливо стюардесата и обясни: — Това е Шанън, Ирландия. Тук ще заредим с гориво и сетне ще кацнем на летище „Кенеди“.
Оля кимна:
— Ясно…
Стюардесата продължи по пътеката между седалките, а Оля закопча колана си и си припомни ярките картини от прекъснатия си сън. Извади от чантата новия си паспорт и пъхнатото в него тесте снимки на къщата им във Флорида, защото искаше да сравни онова, което й се присъни, с реалността. За нейна изненада съвпадението между тях беше почти пълно.
Разгледа една след друга снимките и отвори синия паспорт с голям засукан герб на обложката и надпис Republika de Costa Rica. До снимката й на първата страница на документа беше изписано новото й име — Maria Pereira.
— Гражданката на Коста Рика Мария Перейра — прошепна тя с усмивка и добави: — Ама, че дивотия!
Затвори паспорта си и замислено се загледа през илюминатора.
Все още не можеше да проумее защо Саша забърка тази съмнителна комбинация с костариканския паспорт. Той й каза, че това е необходимо, за да могат по-лесно да се оформят документите за къщата и да се намалят данъците, но обясненията му не й прозвучаха много убедително. Тук нещо не беше наред. Оля помисли още малко върху това, но в този момент самолетът започна да се спуска, тя се зае да буди сина си и прогони тези натрапчиви мисли.
Младата жена нямаше начин да разбере логиката в действията на съпруга си, защото смяташе, че мъжът й е изпратил нея и Ваня на почивка. А в действителност той просто искаше да ги скрие!
От летище „Шереметиево“ Фил откара Белов в една тиха пресечка близо до „Никитските врати“.
— Как мислиш, дълго ли ще чакаме? — попита Фил и погледна часовника си.
Саша невъзмутимо сви рамене:
— Не зная. Час. Или два. Или три.
Фил се отпусна на облегалката и се прозя.
— М-да. А кого чакаме, Анюта ли? — Той много добре разбираше, че задава глупав въпрос. Просто бе решил, че вече е настъпил моментът да изясни до каква степен Саша е хлътнал по тази миловидна и пресметлива мръсница.
Приятелят му се взря в дъното на пресечката и завъртя отрицателно глава.
— А какво става между вас, това сериозно ли е? — попита с престорено безразличие Фил.
— Я, стига, какви ги дрънкаш! — обърна се изненадано към него Белов. — Правя го просто така, за разнообразие. Аз си обичам моята Оля. Вече… колко станаха? Шест години, представяш ли си, а?
— А пък аз съм с Тома вече от пет… — простодушно се усмихна Фил. — Отначало реших, че просто си измислил хитър начин да се отървеш от Оля.
— Не, направих го, за да се подсигуря — обясни му Саша. — Нека поживее малко там, докато тук всичко утихне. Макс ще я посрещне, ще се погрижи за нея…
На отсрещната страна на пресечката спря едно черно ауди. От колата слезе Веденски, отвори задната врата и извади голяма кутия с красива издокарана кукла.
Щом го забеляза, Белов моментално се напрегна като хищник преди скок.
— Това той ли е? — попита тихо Фил.
Саша кимна и изпъшка:
— Е, аз отивам…
— Успех! — Приятелят му нямаше представа кой е мъжът, който излезе от черното ауди, но вълнението явно се предаде и на него.
— По дяволите — измърмори Саша и отвори вратата на колата.
Стъпи на тротоара и подвикна на Веденски, който вече набираше кода на входната врата.
— Игор Леонидович!
Мъжът се обърна и учудено погледна към Белов, който добродушно се усмихваше.
— Това вие ли сте? — бързо се огледа той и сухо попита: — Как се сдобихте с адреса ми?
— С най-обикновени оперативни мероприятия — разпери ръце Белов.
— И все пак е странно, че още дишате — разкриви устни в иронична усмивка Игор Леонидович.
— И дори съм здрав като бик, пу-пу-пу… — суеверно плю през лявото си рамо той. — Това за дъщеря ви ли е? — Посочи с глава куклата в ръцете на федералния и съвсем дружелюбно му съобщи: — А пък аз имам син…
— Какво искате? — студено попита Веденски, който явно не се канеше да води светски разговори с Белов.
Саша заряза дипломатическите тарикатлъци и откровено отвърна:
— Игор Леонидович, искам да нормализирам нашите взаимоотношения. Смятам, че с поведението си застанах сто процента на ваша страна и на страната на държавата.
— Искате ли да ви отговоря откровено? — отвърна след кратко мълчание той. — Сега никой не знае коя точно е нашата страна… Лично аз не съм ви враг, но днес никой на никого не дава гаранции. Разбирате ли какво ви казвам?
— Разбирам — кимна Белов.
— Е, тогава бъдете жив и здрав, Александър Николаевич. Ако имате късмет, разбира се…
В гласа му не прозвуча никаква заплаха и Белов безпогрешно долови това. Ето защо пое протегнатата за довиждане ръка на Веденски. Федералният намести кутията с куклата под мишницата си и влезе във входа.
— Държавата — това сме ние, Игор Леонидович — тихо рече подире му Саша. — Ние с вас, там е работата…
Без да се обръща, Веденски вдигна ръка:
— Всичко хубаво!
Саша постоя още малко пред входа и се върна в колата. Възбуденият Фил отвори вратата пред него.
— Саня, Саня, току-що съобщиха по радиото — убили са Влад Листев…
Белов се отпусна тежко върху меката седалка на мерцедеса, поклати смутено глава и промърмори:
— Майко мила, весело си живеем в Русия… Ама, че е весело…