Метаданни
Данни
- Серия
- Бригадата (3)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Преданный враг, 2003 (Пълни авторски права)
- Превод от руски
- Ива Николова, 2004 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 10 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Александър Белов. Предан враг
Руска, първо издание
Редактор: Лилия Анастасова
Художествено оформление на корица: Димитър Стоянов — Димо
ИК „Ера“ 2004 г.
Издание:
Автор: Александър Белов
Заглавие: Предан враг
Преводач: Ива Николова
Година на превод: 2004
Език, от който е преведено: руски
Издание: първо
Издател: ИК „Ера“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2004
Тип: роман
Националност: руска
Печатница: Експреспринт ООД
Редактор: Лилия Анастасова
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7672
История
- — Добавяне
34.
Обстановката в кабинета на Белов беше почти същата както преди няколко дни. Край телефона отново се събраха четиримата, отново очакваха обаждането и отново се вълнуваха, защото позвъняването, както и миналия път, се забави. Вълнението достигна върха си, защото през днешния ден трябваше да се осъществи не само последната връзка с Каверин, но и клиентите да получат стоката.
Пчелата се щураше из кабинета. Той ту нервно рошеше косата си, то потръпваше, сякаш го тресеше, ту започваше да си гризе ноктите. А поведението на Белов беше съвсем различно — той седеше в креслото зад бюрото си като каменна статуя и хвърляше неодобрителни погледи към приятеля си. Най-сетне не издържа.
— Пчела, престани да се мотаеш пред очите ми, седни на едно място — тихо помоли той. — Свят ми се зави от теб.
Пчелата го стрелна със сърдит поглед, но го послуша. Стовари се на дивана, обгърна главата си с ръце и промърмори с отчаяние:
— Трябваше и аз да замина с него!
— Аз също се притеснявам — раздразнено помръдна рамо Саша. — Но не говоря глупости.
За известно време в кабинета се възцари такава тишина, че ясно се чуваха тиктакането на часовника и шумът от колите навън. В тази тишина имаше нещо мъртвешко, страховито и непоносимо. Фил взе таблата и раздруса кутията пред Космос, който седеше до него:
— Хайде да изиграем една игра, искаш ли, Косе?
Космос го изгледа с недоумение, помълча малко и кимна. Изглежда, той също се чувстваше зле в тази тягостна тишина.
Двайсетина минути се чуваха само тракането на зарчетата и плъзгането на пуловете по дъската. Пчелата седеше на дивана и леко се поклащаше. Белов следеше играта изпод притворените си клепачи.
Пчелата, който в един момент изгуби търпение, взриви тишината. Той се обърна към Белов и оцъкли насреща му обезумелите си очи:
— Мога да разбера забавяне от петнайсет минути, добре, де, нека да са дори двайсет… Само че, Саша, той се бави вече два часа!
Мрачният като черен облак Саша го стрелна с поглед и не отговори. И в този момент телефонът на кръглата маса изпиука. Но това не беше офисният „Панасоник“, по който трябваше да се обади Каверин, а мобифонът на Саша. Пчелата се завъртя като пумпал и се хвърли към масата. Силният вик на Белов го спря:
— Аз ще се обадя!
Той отблъсна Пчелата и сграбчи мобифона.
— Ало! Да, Ваха. Ами, чакаме… — рече в слушалката. Изведнъж веждите му рязко се вдигнаха. — Какво?! Това сигурно ли е?! Добре, ще ти се обадя пак.
Три чифта очи напрегнато се взираха в него. Саша остави мобилния телефон на масата, седна в креслото си и изгледа приятелите си с обезумял поглед.
— Какво става? — изпъшка Пчелата.
— Взривили са стоката, докато са я предавали — съобщи Саша и най-неочаквано… се усмихна.
Телефонът на бюрото му иззвъня и той моментално се извърна към него, скривайки от приятелите си неуместната си усмивка.
— Да, Олечка… — рече съвсем спокойно в слушалката.
Пчелата се хвърли към него и изрева:
— Какво-о-о?!
— Един момент… — подхвърли Саша в слушалката, закри я с длан и се обърна към приятеля си: — Това е, забрави го, нищо не е останало! Сбогом, оръжие!
Пчелата отчаяно наведе глава и я сграбчи с ръце, а Белов, вече без да се крие, тихо и щастливо се засмя.
— Защо се хилиш, Саша? — подскочи като ужилен Пчелата. — Защо се хилиш? Изгоряхме с толкова пари!
Той грабна купчина документи от масата и в яда си ги хвърли към тавана. Белов се разсмя още по-силно.
— Да вървят по дяволите, Пчьолкин! Да не мислиш, че няма да избием отнякъде тези пари?! — Отново доближи мобифона до ухото си и отговори на жена си: — Не, Оля, всичко е наред…
Притиснал слепоочията си с ръце, Пчелата направи няколко неуверени крачки встрани и злобно прошепна през стиснатите си зъби:
— Идиот, мамка ти!
Имаше вид на човек, който внезапно е осъзнал нещо.