Метаданни
Данни
- Серия
- Карл Кейн (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Dark Place, 2009 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Емил Минчев, 2012 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,1 (× 7 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- sqnka (2018)
Издание:
Автор: Сам Милър
Заглавие: Тъмното място
Преводач: Емил Минчев
Година на превод: 2012
Издание: първо
Издател: ИК „Персей“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2012
Тип: роман
Националност: ирландска
Печатница: „Инвестпрес“ АД — София
Излязла от печат: 14.05.2012 г.
Редактор: Пламен Тотев
Коректор: Елена Спасова
ISBN: 978-954-8308-86-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10154
История
- — Добавяне
Деветнадесета глава
„Всеки преживява, като продава нещо.“
— Карл? Господин Ленън е дошъл да говори с теб — каза Наоми през открехнатата врата на кантората.
Карл надникна над вестника с конните надбягвания и отвърна:
— Джон или Владимир?
— Моля?
— Как се пише името му? Като онзи от „Бийтълс“ или като комуниста?
— Не разбирам какво ме питаш.
— Нищо. Сигурно е от възрастта — отвърна Карл и въздъхна. — Покани го да влезе.
— Сигурен ли си, че си в състояние да приемаш посетители? Нападението беше само преди седмица. От болницата казаха, че трябва да почиваш поне две седмици, преди да се върнеш на работа.
— За един частен детектив двете седмици се равняват на една. Може би трябва да си направя снимка на лицето и да я пратя на нашия многоуважаван хазяин? Мислиш ли, че ще ни опрости наема, докато ми зарасне мутрата? Може би дори ще ми плати болничните сметки?
— Понякога може да си много противен.
— Само понякога?
Наоми изглеждаше готова да се впусне в словесен двубой, но изведнъж поклати глава и излезе от стаята, мърморейки нещо, което Карл не успя да чуе.
Няколко секунди по-късно един набит, як мъж влезе, седна и постави черно кожено куфарче на бюрото на Карл. Лицето на мъжа изглеждаше меко и шуплесто, а синият като слива нос и червените бузи бяха осеяни с големи дупки от ергенски пъпки. Ръцете му бяха големи, с мръсотия под ноктите.
— Добър ден, Карл. Аз съм Стенли Ленън. Пише се като онзи от „Бийтълс“, между другото. Как върви? — попита той с широка усмивка, над която като обрив бе плъзнала наболата му брада.
— Трябва да си инсталирам по-дебели стени — полуусмихна се Карл, който веднага бе намразил фамилиарниченето на Ленън.
— Взе ли номера на шофьора? — попита Ленън. Всеки път, когато отвореше устата си, отвътре лъхваше миризма на кисело.
— Какъв шофьор? — попита Карл, озадачен.
— Шофьорът на автобуса, който е направил това с лицето ти! — рече Ленън и се шляпна по крака, смеейки се.
— Какво точно искате, господин Ленън? — попита Карл студено.
— Стенли. Наричайте ме Стенли. Всички го правят.
— ОК… Стенли. Какво мога да направя за теб?
Усмивката на Ленън изведнъж изчезна. Имаше нещо в самодоволното му изражение, което подразни Карл.
— Става въпрос за това, което аз мога да направя за теб, Карл — рече Ленън и отвори куфарчето. — Знаеш ли какво нося тук?
Карл сви рамене и отвърна:
— Гащи? Ако е така, надявам се, че са чисти.
— Много смешно. Казаха ми, че имаш чувство за хумор.
— ОК. Предавам се. Какво носиш в куфарчето си, щом не са гащи?
— Най-доброто болкоуспокояващо, познато на хората — отвърна Ленън и извади пет малки тухлички от двадесетачки, завързани с дебели, червени ластици. — Представлявам клиент, който иска да остане анонимен — каза Ленън. — Това са пет хиляди лири, Карл. Преброй ги.
— Гледал съм достатъчно филми и знам, че сумата е точна. Но съм гледал и достатъчно филми, за да знам, че парите рядко са безплатни и обикновено струват повече, отколкото е тяхната стойност — рече Карл и се наведе през бюрото към Ленън. — Това е моментът, когато добрият, обикновено Хъмфри Богарт, казва „Каквото и да продаваш, приятел, аз няма да го купя.“
Усмивката на Ленън се разшири.
„Ако усмивката на това мазно пържено яйце стане съвсем малко по-широка, ще се свлече от лицето му“, помисли си Карл.
— Не е нужно да купуваш нищо, Карл. Това са безплатни мостри. За да си платиш дълговете и притъпиш болката.
— И какво по-точно иска този твой анонимен клиент?
— Иска да си вземеш отпуска — ухили се Ленън и му намигна. — Да заминеш някъде на топло, някъде, където е полезно за здравето.
— Хммм. Виждам… — отвърна Карл, почеса се по брадичката и погледна часовника си. — Съжалявам, Стенли, но не понасям слънцето. Изгарям твърде лесно и… никак не обичам да се опарвам. А сега, ако нямаш нищо против, имам и други клиенти. Кажи на господин Анонимен, че може би съвсем скоро той ще излезе в отпуска. Много дълга отпуска.
Лемън се изправи, върна тухличките в куфарчето и го затвори.
— За такъв умник си много тъп, Карл. Приятен ден.
— Съжалявам, че не можах да ти помогна, Стенли.
По-малко от минута по-късно Наоми цъфна на прага.
— За какво беше това?
— Търговец, който се опита да ми продаде нещо.
— Какво?
— Мръсно бельо и съмнения.
— Непременно трябва да смени афтършейва си. Сигурно се е къпал с него. — Наоми размаха ръце, за да прогони миризмата. — Пфу! Каква воня.
— Да, определено вонеше на неприятности — каза Карл и посегна към крема си за хемороиди. Задникът го смъдеше.