Метаданни
Данни
- Серия
- Андъруд и Декстър (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Acid Lullaby, 2003 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Надежда Розова, 2004 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4 (× 2 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Ед О'Конър
Заглавие: Отровна приспивна песен
Преводач: Надежда Розова
Година на превод: 2004
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Издателство Весела Люцканова
Град на издателя: София
Година на издаване: 2004
Тип: роман
Националност: английска
Печатница: Инвестпрес АД
Художник: Валентин Киров
ISBN: 954-311-023-9
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/13869
История
- — Добавяне
38
Декстър се върна в кабинета си малко преди обяд. Беше се прибрала у дома, за да се почисти. Изми лицето си и безуспешно се опита да се отърве от зачервените си очи. Когато пристигна, Андъруд учтиво стана от бюрото й и й направи място. Декстър пусна радиото и мобилния си телефон върху бюрото.
— Всичко наред ли е? — попита той.
— Великолепно е.
— Извинявай, че използвах кабинета ти — каза той. — Просто вече нямам свой.
— Няма проблем. — Очите на Декстър бяха стъклени и блуждаеха. Това не беше характерно за нея. Андъруд се притесни, но реши да се съсредоточи върху работата.
— Ако имаш малко време, Декс, бих искал да те запозная с какво разполагаме до момента.
— Това няма да отнеме много време.
Андъруд се усмихна. Истинската Декстър беше някъде там — под мъглата от нещастие все още блещукаше респектиращият й дух.
— Не съм съвсем сигурен. Вече имаме доста ясна картина за начина, но не сме постигнали много по отношение на причината за престъпленията.
Декстър отвори едно чекмедже и извади от бюрото си бутилка с минерална вода. Главата й пулсираше от обезводняването. Разви капачката и с облекчение отпи продължително.
— Двама убити и двама отвлечени — каза тя. — Знаем, че двете жертви са били инжектирани с някаква смес от органични отрови. Най-вероятният източник на отровите са двете гъби, които ни показа нашият приятел д-р Милър.
— Amanita Muscaria и Amanita Virosa — додаде Андъруд.
— Както и да е. Има ли значение?
— Според мен може и да има.
Декстър сви рамене:
— Та значи, инжектират ги с тази гадост, която убива Иън Старк и вероятно е щяла да убие и Джак, ако убиецът не му беше отрязал главата.
— Според мен целта на инжекциите не е била да убият жертвите — отбеляза Андъруд.
— А каква?
— Не съм сигурен. Това е ключът към цялата работа. Причината, която ни липсва. Убиецът иска да ги изпрати на някакво пътешествие, преди да ги убие.
— А защо е отрязал главата на Джак? Това е поредното „защо“, на което още не сме си отговорили.
— Може би иска да вземе със себе си символа на тяхното познание, на техния интелект. — Андъруд се мъчеше да подреди откъслечните си идеи. — Като трофей, нали разбираш? Мен ме притесняват монетите.
— Защо?
— Ако съм прав и те наистина представляват някакво обратно броене, ние все още не сме разбрали кое е събитието, до което отмерва времето той.
— Значи твърдиш, че той събира глави в очакване на нещо?
Андъруд все още не беше намерил задоволително обяснение.
— Може би. Между другото, помолих главното управление в Хантингдън да ти изпратят списък на всички полицейски случаи, по които е работил Джак.
— Защо на мен?
— По две причини: защото ти водиш разследването и защото аз съм един от тези случаи.
— Добре. Значи смяташ, че може да става дума за някой от пациентите на Джак?
— Струва ми се вероятно.
— Има още нещо, което не съм обсъждал с теб.
Декстър въпросително изви вежди:
— Давай.
Андъруд си пое дълбоко въздух и разказа на Декстър за Мери Колсън и за съня й за човека куче. За негово учудване Декстър не го изгони със смях от стаята.
— Значи е говорила конкретно за неща, които няма откъде да знае? — попита Декстър.
— Достатъчно, за да ме уплаши до смърт. Знаеше, че ръцете на Джак са били вързани под масата, знаеше, че е бил мой приятел и спомена нещо като „да не си забравиш ключовете“ — точно тези думи ми каза Джак при последната ни среща.
— И твърди, че има още трупове?
— Около половин дузина.
— По дяволите! — Декстър си мислеше за Дженсън и за Роуина Харви.
— Описа ми възможно местонахождение. Твърде смътно е, обаче дадох някои напътствия на Харисън.
— Вярваш ли в тези неща, Джон? В цялата тази история с медиумите?
— Никога досега не съм се сблъсквал с подобно нещо. В Лондон са използвали медиуми, нали?
— Да, като последна възможност — мрачно отвърна Декстър.
— Не разполагаме с бог знае какво друго — търпеливо отбеляза Андъруд. — Виж, Декс, ако ще използваме Мери Колсън, би трябвало това да не те притеснява. В крайна сметка, ако заловим този луд, никой няма да дава и пет пари как сме го направили. Обаче ако не го хванем…
— Всички ще питат защо сме си губили времето с някаква дърта откачалка. А мишената ще бъде нарисувана върху моя задник.
— Нещо такова.
Декстър се замисли за момент.
— Най-важната ни задача е да намерим Дженсън и Роуина Харви. Длъжни сме да допуснем, че са живи, докато не намерим доказателства за противното. Ако този тип спазва някакво разписание — ако отмерва времето до някакво събитие, — трябва да действаме бързо. Не разполагаме с много сведения, затова предлагам да използваме каквото ни дава тя.
Андъруд кимна.
— Искаш ли да чуеш и останалото?
— Цялата съм в слух — отвърна тя с едва доловима усмивка.
Андъруд се почувства насърчен и разказа съня за човека куче.