Метаданни
Данни
- Серия
- Оперативен център (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Op-Center, 1995 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Милена Григорова, 1996 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,8 (× 9 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- dave (2008)
Издание:
Атика, 1996
Библиотечно оформление и корица: Антон Радевски
История
- — Добавяне
80.
СРЯДА, 9:00 Ч., ДИАМАНТЕНИТЕ ПЛАНИНИ
Слизането се оказа доста трудно. Заобиколиха отдалече войниците, оставени на пост на площадката долу, и се спуснаха с краката напред по корем, залепени за земята. Острите камъни се забиваха в телата им, а трънливите храсталаци бодяха голите им ръце. Наклонът ставаше все по-стръмен. На няколко пъти някой от тях се свличаше и едва се задържаше, вкопчвайки се с ръце и крака в каменистата земя, за да не се изтърколи право в лагера. Роджърс си даде сметка, че местоположението на палатката на командира не е случайно избрано — денем беше много трудно да се стигне незабелязано до нея, а в тъмното, дори и с очила за нощно виждане, беше почти невъзможно.
Роджърс водеше, а Мур и Пъкет го следваха. Той ги спря зад една скала на двадесетина метра от палатката под тях и се огледа за признаци на раздвижване в лагера.
Чу тихи, приглушени гласове, но не забеляза някой да се движи вътре.
Странна работа, помисли си той. Нормално беше да се очаква съвсем друго поведение. След насочването на ракетите, командирите би трябвало да отидат при подчинените си — заповедта за изстрелване не би пристигнала по телефона, а по куриер. Роджърс се ядосваше, че не чува добре какво си говорят в палатката. Не че това имаше значение. Единственият начин да предотвратят изстрелването на ракетите беше да влезе вътре и да убеди командира на базата да ги спре. Въпреки че не чуваше разговора, беше готов да се обзаложи, че не севернокорейците командват парада.
— В палатката има двама души — прошепна на Мур и Пъкет. — Ще се смъкнем долу откъм задната й страна. Мур, ти ни отваряш път и отстъпваш вляво. Трябва да стане много бързо. Аз влизам пръв, после Пъкет, а ти последен. Ще покрия лявата страна, Пъкет — дясната, а ти, Мур — средата. Нахълтваме с пистолети, а не с ножове. Не бива да им оставим никаква възможност да извикат подкрепления.
Мъжете кимнаха. Мур извади ножа си и внимателно се свлече заднишком по гръб по последния участък от склона. Роджърс тръгна след него с извадена берета в ръка, а Пъкет остана последен.
Когато стигна долу, Мур ги изчака. Тримата приклекнаха в сянката на палатката и Мур запълзя към нея. Роджърс се заслуша отново в разговора вътре.
— … ще открие, че аз разполагам с доста поддръжници тук — казваше някой. — Вашите собствени сънародници го направиха. Обединението, също като повторния брак, е много привлекателна идея, но изключително непрактична.
Очевидно южнокорейците са превзели командването, помисли си Роджърс. Мур бавно се изправи до палатката с ножа в ръка. Роджърс изпълзя до него, следван от Пъкет, и двамата готови да скочат.
Само да знаеше кой е от хората на Ли и кой — севернокорейският офицер. Щеше да убие първия без капка колебание.
Мур кимна и заби ножа. Острието разцепи брезента и той отстъпи настрана. Роджърс скочи през отвора, дръпна се вляво и насочи оръжието си към плешивия полковник, седнал на леглото, който притискаше окървавен парцал към ръката си. От раната и факта, че не е въоръжен, Роджърс веднага разбра, че той е севернокореецът, а другите двама в палатката го държат в плен. Пъкет също изскочи от процепа и насочи оръжието си към офицера в дясната половина на палатката. Светкавично грабна пистолета „Тип 64“, преди някой да успее да стреля с него, и долепи своята берета до челото на полковника.
Мур нахълта след Пъкет в момента когато Кон, застанал до отвора на палатката, вдигна лявата си ръка и хвърли своя „Тип 64“ на земята. Без да изпуска едрия ординарец от прицел, Мур се наведе да вдигне оръжието.
С дясната ръка Кон извади иззад гърба си „ТТ-33 Токарев“ от колана си и стреля в лявото око на Мур. Американецът падна и Кон се прицели в Пъкет.
Роджърс наблюдаваше Кон и когато видя, че започва да посяга с дясната ръка зад гърба си, веднага премести дулото на пистолета си. Не успя да реагира достатъчно бързо и да спаси Мур, но простреля Кон в челото преди южнокореецът да стреля по Пъкет. Кон се строполи на пода до платнището, с което се затваряше палатката.
Челюстите на Пъкет бяха здраво стиснати, в очите му гореше огън.
— Да не си мръднал, гадина такава! — предупредително извика той.
Роджърс чу виковете на войниците отвън. Погледна към офицера на походното легло.
— Налага се да ви се доверя — каза той, без да е сигурен, че полковникът го разбира. — Онези ракети трябва да бъдат спрени.
Демонстративно измести дулото на оръжието си и отстъпи. Даде знак на Ки Су да стане.
Офицерът леко се поклони.
— Предатели! — извика полковник Сун. — Вижте как умира един патриот!
Той неочаквано хвана ръката на Пъкет и го дръпна към себе си. Пъкет бе добре трениран и инстинктивно стреля. Сун изстена, сви се на две и се строполи в краката му.
Роджърс клекна и опипа пулса му.
— Свърши.
Обърна се към Мур и макар че знаеше, че е мъртъв, хвана и неговата китка. Свали одеялото от леглото и Пъкет покри тялото с него.
— Полковник, говорите ли английски?
Ки Су поклати отрицателно глава.
— Pu-t’ak hamnida — произнесе Майк една от малкото корейски фрази, които знаеше. — Моля. Нодони — Токио.
При входа на палатката дотичаха войници. Ки Су ги спря с ръка и отсечено им даде някаква команда. После посочи мъртвеца. Каза нещо, което Роджърс не разбра, помисли малко и добави:
— Il ha-na, i tul, sam set…
— Едно, две, три — повтори Роджърс. — Броите. Да не би секундите до изстрелване? Не, щеше да е в обратен ред.
— Chil il gop, sa net, il ha-na… — продължаваше Ки Су.
— Седем, четири, едно — да не е код? Парола? — По гърба на Роджърс пробяга ледена тръпка. Той посочи мъртвия Сун. — Казвате ми, че той е променил кода. Затова се самоуби, за да не го издаде. — Мислите запрепускаха в главата му. Електрониката на нодоните се намираше в кутии, свързани така, че да изстрелят ракетите, ако някой се опита да ги отвори насила. Нямаше как да ги спрат, освен ако не разполагат с кода.
— Колко време остава? — попита Роджърс. — On-cheim-ni-ka?
Ки Су зададе въпрос на един войник, застанал на входа, и той му отговори.
Единствената дума, която Роджърс разпозна, беше „ship yol“.
Десет.
Разполагаха с десет минути, преди ракетите да полетят към Токио.
Той веднага се обади на Скуайърс по радиостанцията на Ки Су и поиска сателитна връзка.