Метаданни
Данни
- Серия
- Оперативен център (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Op-Center, 1995 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Милена Григорова, 1996 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,8 (× 9 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- dave (2008)
Издание:
Атика, 1996
Библиотечно оформление и корица: Антон Радевски
История
- — Добавяне
15.
ВТОРНИК, 5:55 Ч. СУТРИНТА, ВАШИНГТОН
От колата Худ се обади в Оперативния център и нареди на помощника си Стивън Бенет с прякор Бъгс — Мушицата, да нагласи часовника на двадесет и четири часов срок. Това също беше предложение на Лиз Гордън — според проучванията повечето хора работят по-добре, когато им е определен краен срок, нещо към което да се стремят. Часовникът непрекъснато им напомняше, че макар да участват в нескончаем маратон, има и по-близки цели.
Това беше един от малкото въпроси, по които Худ и Лиз бяха на едно мнение.
Докато Бъгс съобщаваше на Худ, че са издирили Доналд и в момента той е на път за посолството — само на две преки от двореца, — личният клетъчен телефон на директора иззвъня. Той каза на Бенет, че ще пристигне след петнадесет минути, затвори и се обади.
— Пол, аз съм.
Шарън. Чуваше се някакъв звън и неясни гласове. Не беше вкъщи.
— Какво има, мила?
— Александър…
— Всичко наред ли е?
— След като ти тръгна, Александър взе страшно да се задъхва — никога досега не е бил толкова зле. Апаратът вече не му помагаше, затова го доведох в болницата.
Сърцето му се сви.
— Лекарите му инжектираха епинефрин и го държат под наблюдение — продължи Шарън. — Няма нужда да идваш. Ще се обадя веднага, щом нещо се изясни.
— Не е редно да си сама в такъв тежък момент, Шарън.
— Знам, че не съм сама. Пък и какво ще правиш тук?
— Ще ти държа ръката.
— Дръж президента за ръката — аз ще се оправя. Виж, искам да се обадя на Харли и да проверя тя как е. Струва ми се, че й изкарах акъла, когато хукнах навън с Александър на ръце. Може да си остане дребничка заради тази случка.
— Обещай да се обадиш, ако нещо се случи.
— Обещавам.
— И предай на децата, че ги обичам.
— Непрекъснато им го казвам.
Худ се почувства отвратително, докато караше през ранното утринно движение към въздушната база „Андрюс“, където се намираше Оперативният център. На Шарън й бе минало какво ли не през главата за седемнадесет години брак, но това беше върхът. Долови страха в гласа й, горчивината в забележката й за президента и му се прииска да бъде до нея. Но знаеше, че ако отиде, тя само ще се почувства виновна, задето му е попречила. В подобно състояние Шарън започваше да се ядосва на себе си, а точно сега не биваше да се натоварва излишно.
Така че независимо от настроението си нямаше друг избор, освен да отиде в Оперативния център. Каква ирония на съдбата — той, човекът, който оглавява една от най-съвременните организации в света и може да подслуша разговорите между заложници от разстояние или да прочете техерански вестник от орбитата на земята, е напълно безсилен да помогне на сина… или съпругата си.
Когато сви от магистралата и се отправи на висока скорост към базата, дланите му бяха влажни, а устата — пресъхнала. Не можеше да помогне на семейството си заради виновниците за експлозията и беше твърдо решен те да си платят за това.