Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Тне Fall of Atlantis, 1987 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Боряна Дженабетска, 1999 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 12 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- shanara (2008)
Издание:
Издателство „Еднорог“, 1999
Превод: Боряна Джанабетска, 1999
Художник: Христо Хаджитанев, 1999
ISBN 954-9745-14-7
История
- — Добавяне
Четвърта глава
СЯНКА В ЕЗЕРОТО
1.
Езерото, наречено „Огледалото на размислите“ се беше ширнало под трептящите слънчеви лъчи, процеждащи се през надвисналите над него клони на дърветата. Постоянната игра на светлини и сенки по повърхността на водата сякаш повтаряше преливането на светлина в мрак, на деня в нощ, като картина на хода на времето.
Малцина се застояваха тук. Всякакви суеверна се свързваха с това място — говореше се, че езерото събира и отразява мисиите на тези, които се взираха в трептящата му повърхност. Затова и наоколо бе пусто и самотно, но приятно за човек, който търси тишина и спокойствие.
Деорис дойде тук едни ден, тласкала от неясно безпокойство. Пред мрачния й поглед се стелеше картина на безсмислено, тягостно бъдеще.
Риведа беше мъртъв. Талканон беше мъртъв. Мъртви бяха и Надастор, и учениците му, Домарис бе заминала в изгнание, а самата Деорис — кой ли би се занимавал сега с нея? Тъй или иначе, детето, заченато в светотатствения ритуал, също бе мъртво. Освен това тя бе осветена в най-висшата храмова мистерия и не можеше просто да бъде изоставена на волята на съдбата. Когато оздравя й бе наложел дълъг период на покаяние; трябваше да премине през тежки изпитания, а после се зае с учения, далеч по-сложни и пространни от това, с което се бе занимавала досега. Обучаваше я лично Малейна. Сега обучението й бе завършило. И какво я очаквате? Деорис не знаеше, нищо не можеше да предположи.
Отпусна се на тревистия бряг на езерото и се загледа в тъмносините дълбини. Преследваха я мрачни, самотни, горчиви мисли; все по-силно я изгаряше копнежа по детето, което почти не помнеше. Сълзите замъглиха погледа й, закапаха по водата и образуваха малки вълнички, Деорис облиза солените си устни и тръсна глава, за да вижда по-ясно, но не отклони поглед от синкавите води.
Изведнъж пред нея изплува обичното лице на Домарис — то се взираше в нея от дълбините на езерото; сестра й бе много по-слаба, отколкото си я спомняше, а очите й гледаха скръбни и умолително. Пред очите на Деорис устните й се разтвориха в познатата усмивка и фигурата в езерото протегна към нея ръце, сякаш да я прегърне… Колко добре познаваше Деорис този жест!
Повя ветрец, развълнува езерната повърхност и образът изчезна. На негово място само за миг трепна друго лице — нежното, детинско личице на Демара се плъзна по вълните и изчезна. Деорис скри лице в ръцете си и видението изчезна. Когато отново се осмели да погледне, видя само леко трептяща, синкава водна повърхност.