Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Тне Fall of Atlantis, 1987 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Боряна Дженабетска, 1999 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 12 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- shanara (2008)
Издание:
Издателство „Еднорог“, 1999
Превод: Боряна Джанабетска, 1999
Художник: Христо Хаджитанев, 1999
ISBN 954-9745-14-7
История
- — Добавяне
Единадесета глава
ВИДЕНИЯ
1.
Когато Деорис не се върна, Домарис започна сериозно да се безпокои и накрая тръгна да я търси — но без успех. Сенките ставаха все по-дълги, а Домарис продължавате да търси; безпокойството и отстъпи място на тревога, а тревогата — на ужас. Думите, които Деорис бе хвърлила в лицето й преди години, зазвучаха с ужасяваща яснота: „В деня, когато разбера, че съм бременна, ще се хвърля в морето…“ Накрая, болна от страх, Домарис отиде при единствения човек в земите на Храма, с когото изобщо би могла да говори за Деорис — при Рейота, и го помоли за помощ. Рейота бе не по-малко уплашен от нея. Заедно с няколко прислужници двамата продължиха да търсят цяла нощ на мрачната червеникава светлина на сигналния огньове, по пътеките и в храсталаците край оградите. Едва на зазоряване откриха мястото, откъдето бе паднала; част от оградата стена беше паднала, и двете жени лежаха проснати на брега — до половината под вода. Главата на Карахама бе размазана от падналите върху нея камъни, а израненото, полуголо тяло на Деорис лежеше в такава неестествена поза, че в продължение на няколко ужасни минути те мислеха, че и тя е мъртва.
Отнесоха я в една рибарска колиба наблизо и там, на треперливата светлина на единствената свещ, без ничия помощ освен неумелата намеса на една робиня, се роди Ейланта, чието име бе записано още същия ден в аналите на Храма, Ейланта беше съвсем дребничко, но добре оформено дете, изхвърлено два месеца преждевременно от измъчената утроба на майка си, то беше толкова крехко, че Домарис не вярваше да оживее. Тя уви миниатюрното телце в къс от дрехата си и го притисни към гърдите си с отчаяната надежда, че топлината на тялото й може да му вдъхне живот. Стоеше, притиснала полуживото бебе и плачеше, припомнила си своите мъртвородени деца, докато робинята правеше, каквото можеше, за Деорис, и помагаше на Рейота да намести счупената й ръка.
След малко бебето се размърда и заскимтя тихичко. Тъничкият плач разбуди Деорис. Домарис бързо пристъпи към леглото и застана до нея.
— Не движи ръката си, Деорис; счупена е в раното. Деорис прошепна едва чуто:
— Какво стана? Къде съм! — изведнъж спомените и връхлетяха. — О! Карахама!
— Тя е мъртва, Деорис — каза кротко Домарис — и се зачуди дали Деорис е искала да се хвърли от стената и Карахама е загинала в опит да я спаси — дали двете просто бяха паднали — или Карахама бе блъснала сестра й от стената. Никой нямаше да узнае истината.
— Как ме откри? — попита без особено любопитство Деорис.
— Рейота ни помогна.
Деорис затвори уморено очи.
— Защо той… не се грижи за собствените си работи… поне този път? — попита тя и обърна лице към стената. Бебето в ръцете на сестра й отново проплака и Деорис отвори очи — Какво… аз не искам…
Домарис се наведе много внимателно и поднесе бебето на сестра си, но Деорис само погледна за миг малкото същество и отново затвори очи. Не изпита никакво чувство освен леко облекчение. Нямаше нищо чудовищно в детето — при това й се стори, че дребничкото, сгърчено личице не напомня дори отдалечено Риведа.
— Отнеси го оттук — каза тя уморено и тутакси заспа.
Домарис се загледа в младата майка и отчаянието, изписало се на лицето й, бе заменено от страстна нежност.
— Майка тя е много уморена и болна, дъщеричке — прошепна тя нежно и залюля скимтящото бебе. — Мисля, че ще те обикне — когато те опознае.
Но гласът й глъхнеше от изтощение; самата тя едва се държеше на крака от умора Домарис така и не се възстанови докрай от жестоката намеса на черните магьосници при последното раждане. Измъчваше я и дълбока тревога — не можеше да пази в тайна раждането на Ейланта. Доколкото тя можете да прецени, нямаше опасност за живота на Деорис; детето се беше родило лесно и толкова бързо, че нямаше време да повика помощ, дори да искаше. Единственото нещо, от което трябваше да се възстанови сестра си, бе споменът за лудата Карахама и нощта, прекарана под открито небе на брега.
Домарис нямаше право да поема по-нататък отговорност за детето. Тя го притисна към себе си, уви го още по-плътно, и седна на едно ниско столче, за да обмисли положението…
2.
Когато Деорис се събуди, наоколо нямаше жива душа. Тя полежа така, вече будна, но напълно неподвижна, натежала и отпусната. Постепенно въздействието на упойващите отвари започна да отслабва и болките нахлувала в цялото й тяло, Бавно, много мъчително, тя обърна глава встрани и забеляза близо до леглото малка тръстикова кошница, а в кошницата нещо се движеше, риташе и скимтеше. Помисли си замаяно, че й се иска да прегърне детето, но беше още прекалено слаба, за да стане.
Деорис така и не разбра какво бе станало след това. Стори й се, че отново заспива, но същевременно бе убедена, че очите й са отворени — само не можеше нито да проговори, нито да помръдне — носете се сред сънища и кошмари, и нямаше кон да й каже кое е сън и кое — истина. По-късно не се намери никой, който да Й разкаже какво се бе случило тази нощ в рибарската колиба, след като се бе родила дъщерята на Риведа…
Първоначално, когато се събуди, бе убедена, че слънцето залязва. Бледата червеникава светлина на последните слънчеви лъчи се плъзгаше по лицето й и но конницата, в която тихо хленчеше бебето. Тресеше я, цялото й тяло гореше, и Деорис простена — и имаше чувството, че е охкала и стенала дълго време — не на висок глас, а тихичко, като болно дете. После светлината се превърна в море от кървав огън, вратата на колибата се отвори и влезе Рейота. Тъмните чу очи срещнаха нейните. Беше облечен много странно, с широк колан, по който бяха извезани непознати за нея знаци, и за миг й се стори, че пред нея се е изправил не Рейота, а Микон — много по-млад, отколкото го помнеше, но с брада. Очите му, мрачни и замислени, се спряха за дълго върху лицето на Деорис; после той наля вода в една чаша и я поднесе към пресъхналите й устни; поддържаше внимателно главата й, докато тя пиеше. Пред замъгления й поглед сега сякаш стоеше Риведа, обкръжен от сиянието на залеза; той се наведе и я целуна по устните — така, както не бе го правил почти никога приживе; после видението изчезна и над нея се свеждаше сериозното лице на Рейота; той се извърна и постави чашата на мястото й.
Той постоя още край леглото й и тя забеляза, че устните му се движат; но гласът му долиташе сякаш от много далеч и Деорис не разбра и дума от това, което й говореше. Накрая той се обърна рязко, отиде до тръстиковата кошница, наведе се и вдигна бебето на ръце. Деорис, която все още не бе наясно сънува ли или не, го наблюдавате безучастно, докато той крачеше из стаята с бебето в ръце; после той отново дойде до леглото й и вдигна от него голям, широк, тъкан син шал, украсен с резки — такива шалове носеха жриците на Каратра. Уви внимателно в него бебето, притисна го към гърдите си — и излезе.
Шумът от затварянето на вратата разбуди напълно Деорис; тя ахна; умиращата слънчева светлина все още се процеждаше през пролуките на стените, но в колибата нямаше жива душа освен нея самата. Не се чувате нищо друго освен шумът на прибоя и крясъкът на чайките отвън.
Тя лежа така дълго време, разтърсвала от треската. Белезите по гърдите й пулсираха от болка, както и цялото й тяло. Най-сетне слънцето потъна зад хоризонта и море от пламъци е падна мрак. Тишината сключи тежките си криле над сърцето й. След много часове Елис /или може би Домарис?/ влезе със свещ в ръка, и Деорис започна объркано да разказва съня си — но и на нея самата разказът звучеше като бълнувания на болен мозък. Минаха още векове — най-сетне Елис /или Домарис/ се наведе над нея и заповтаря. „Защото ми вярваш… вярвай ми… трябва да ми вярваш…“ Счупената ръка я болеше нетърпимо, треската не отслабваше, и сънят започна да се връща отново и отново — и нито веднъж, освен по време на неспокойна дрямка, тя не чу проплакването на мъничкото същество, което бе дъщеря на Риведа.
Деорис дойде напълно на себе си една утрин и установи, че е в някогашната си стая в Храма. Треската бе изчезнала и не се повтори.
Елис се грижете денонощно за нея, също тъй нежно, както би го правила Домарис; Елис бе тази, която и разкажа за смъртта на Талканон; тя и каза, че и Карахама е мъртва, че Домарис е отплавала още преди седмици за Атлантида, че Рейота е изчезнал незнайно къде; Елис й каза много нежно и внимателно, че бебето е починало веднага след раждането.
Но всеки път, когато Деорис заспеше, й се явяваше един и същи сън — виждаше мрачната колиба, където се бе родило детето й, където Рейота я бе изтръгнал против волята й от прегръдките на смъртта; виждайте и него, с лице, озарено от кървавата светлина на залеза и бебето в ръце, увито в окървавените парцали, останали от одеждите на Карахама… Но това бе само сън и накрая и тя прие, че нищо подобно не се с случвало. Всички се държаха много мило с нея, като със сираче, и в продължение на години не й се случи дори да спомене името на сестра си.