Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Letter From a Stranger, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Нина Рашкова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,6 (× 8 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Разпознаване, корекция и форматиране
- NMereva (2018)
Издание:
Автор: Барбара Тейлър Брадфорд
Заглавие: Писмо от Истанбул
Преводач: Нина Рашкова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издател: Издателска къща Плеяда
Град на издателя: София
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: Симолини’94
Излязла от печат: 18.01.2016
Редактор: Лилия Анастасова
ISBN: 978-954-409-357-0
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7898
История
- — Добавяне
Четиринадесета глава
Джъстин усети отново разочарованието, което цяла седмица я измъчваше. Но само за миг. Сподави веднага това чувство.
Онова, което искаше, беше да отведе баба си някъде насаме, да говори с нея — обяснения, въпроси, обсъждане на ужасното отчуждение, което ги беше разделило. По природа решителна и с проницателен ум, трябваше да взима решения веднага, да стигне до дъното на нещата, без да протака, и да продължи напред. „Това днес няма да се случи“ — помисли си, като се облегна и погледна усмихнато баба си.
Габриел също й се усмихна, но остана мълчалива.
Джъстин знаеше, че баба й едва сдържа въпросите си за личните и семейните дела. Пое дълбоко дъх и си наложи да запази спокойствие. Ще говорят по-късно. Това беше сигурно.
Анита каза:
— Ах, ето Зейнеб и Мехмед.
Влезе млада жена, която буташе масичка на колелца, зад нея идваше готвачът с бяло сако и висока шапка — облеклото на всеки майстор в кухнята.
— Мадам — обърна се той към Анита, свеждайки глава, — да сервирам ли първо шампанското?
— О, да, Мехмед.
Мехмед отвори бутилката с церемониален жест и напълни високите кристални чаши. Зейнеб обиколи с подноса компанията, настанила се около масичката в турски стил пред камината.
— Благодаря, Зейнеб, Мехмед. Ще си сервираме сами — освободи ги Анита със сърдечна усмивка.
— Моля, позвънете, мадам, ако имате нужда от нещо друго — промърмори готвачът, преди двамата с момичето да излязат.
— Ястията на Мехмед са много специални, Ифет. Знам, че и на теб ще ти харесат, Джъстин. Прави някои типично турски неща, както и обичайните сандвичи и кифлички за следобедния английски чай.
Майкъл вдигна чашата си и обяви:
— Време е за тост. Поздравления, Габи. Най-накрая се събра с внучката си. И теб поздравявам, Джъстин, за детективските ти умения. Наздраве!
Тя промърмори:
— Не съм чак такъв детектив. Чист късмет беше да намеря баба.
— Не съвсем — обади се Анита. — Понеже аз написах писмото.
— Да, написала си го, но без адрес. Не знаех къде да те открия.
Майкъл и Габриел като че ли се изненадаха и се спогледаха. Той поклати глава, изглеждаше озадачен, после се обърна към Джъстин:
— Все пак дойде в Истанбул. Много смело от твоя страна.
— Благодаря, но всъщност не беше… — Гласът й заглъхна, проницателните му очи я смутиха и тя за пръв път осъзна колко привлекателен мъж е той. Извърна глава, за да избегне погледа му.
Анита обясни:
— Навярно съм забравила да напиша моя адрес на плика, а винаги го пиша. Предполагам, понеже писах няколко пъти това писмо. В бързината съм пропуснала. Във всеки случай майка ти има моя адрес, както и този на Габи. Защо не ти го е дала?
Джъстин погледна баба си и забеляза как за миг в очите й се появи страх. Покашля се и каза припряно:
— Нека да обясня какво всъщност се случи, Анита. Моята майка прекарва напоследък повечето време в Калифорния. Има много клиенти в Бевърли Хилс, където живее сега. Когато се е получило писмото ти в „Индианско бърдо“, тя не е била там. Двамата с Ричард бяхме в Ню Йорк. Имахме много работа и цял месец не се бяхме връщали. Прочетох писмото ти едва когато се прибрахме у дома. Майка ми вече беше заминала за Китай. Щеше да остане там месец и половина, за да купува стоки за бизнеса си. Затова отворих писмото, показах го на Ричард и тръгнах веднага. Пробвах да открия твоя телефонен номер в Гугъл. След това Ифет потърси в местния телефонен указател, но без успех.
— Точно така, не би могла да ни намериш в указателя — отвърна Анита с унила усмивка. — Аз съм вписана под името Бентли, защото след смъртта на Максуел, моя първи съпруг Максуел Лоуи, прекрасен човек… — Тя въздъхна. — В края на краищата се омъжих след няколко години. Вторият ми съпруг беше Франк Бентли. Но и той почина, бяхме женени само две години. Жалко. А Габи е вписана с професионалното си име, нали, скъпа?
— Да — отговори тя и се обърна към Джъстин: — Използвам името Габриел Трент, после ще ти обясня. В моята ялъ имам ателие, в което изработвам десени за тъкани, запазена марка, която се казва „Страст за лалета“. Затова не сте ме открили в телефонния указател — завърши, поглеждайки към Ифет.
Ифет допълни:
— Проверих и регистрите за собственост.
— Ще ни откриеш само с имената Бентли и Трент — обясни Анита и поклати чернокосата си глава. Лицето й изведнъж светна радостно. — Но нали в края на краищата се намерихме. А сега, Ифет, Джъстин, Майкъл, вземете си сандвичи. Има с пушена сьомга, яйчена салата, краставички, най-различни други неща, кифлички с ягодово сладко и сметана. Поднасям чая винаги по английски.
— С удоволствие ще изпия чаша чай, Анита, благодаря.
Ифет се усмихна на домакинята, стана и отиде до масичката за сервиране.
Майкъл също стана.
— Да ти налея ли чай, Габриел? А на теб, бабо?
— Да, благодаря — отговори Габриел, Анита само кимна.
Джъстин стана и отиде при Ифет. След миг и Майкъл застана до нея.
— Аз ще им налея чая, а ти поднеси сандвичите — каза той. — Знам как го обичат.
Джъстин го погледна.
— Сигурно познаваш баба отдавна.
— Откакто се помня, е, може би не чак толкова отдавна. Моята майка се омъжила за американец — Лорънс Долтън, аз съм роден и израснах в Ню Йорк. Но естествено мама идваше в Истанбул всяка година да види майка си, ние с татко я придружавахме. Когато се роди сестра ми, и тя идваше с нас. А Габриел беше често тук в нейната ялъ, която е до тази на баба. Нашите баби са като сиамски близнаци.
Той започна да налива чая, а тя да поднася сандвичите.
Габриел й се усмихна с очи, изпълнени с любов.
— Искам да ми разкажеш всичко за моята правнучка, Джъстин. Имаш ли нейни снимки?
— Да, но са в хотела. „Чъраган Палас“.
— Искам да дойдеш при мен, в моята ялъ — предложи Габриел. — Ще дойдеш ли, скъпа?
— Че къде другаде да отида, бабо?