Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- One Door Away From Heaven, 2001 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Петър Нинов, 2003 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,1 (× 17 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Дийн Кунц. Входът за рая — платен
ИК „Плеяда“, 2003
История
- — Добавяне
Глава 32
Момчето, кучето и стария мърморко пристигат в хамбара. Всъщност видяното изглежда повече като останки от хамбар.
Постройката още се държи. Намира се на двеста метра северозападно от градчето. Удивително как ясно е очертана линията, при която всички видове пустинна растителност отстъпват място на покритата със сол земя. Негостоприемната пустиня бива сменена от солени полета. Доста странно място за построяването на хамбар.
Дори и в тъмната нощ се вижда в какво окаяно състояние е постройката. Покривът е разкривен, стените са олющени. Освен ако този хамбар не е някой замаскиран таен склад с оръжие — плазмени мечове, лазерни пушки, неутронни гранати — Къртис не вижда каква надежда или защита може да им даде тази сграда. Дори при буря човек тук не би могъл да получи подслон.
Зад тях в града вече бушуваше страшен ураган. Писъците и виковете трудно стигат до тях през пустинята, но и това, което чува, е достатъчно да го накара да настръхне. Стрелбата, която е позната на този край от век и половина, е съпроводена от звуци, които не са били чувани никога — нито в стария Див Запад, нито в новия. Зловещ звън, подобен на камбанен, разцепва въздуха и разтърсва земята. Тънко свистене, което вибрира в атмосферата, пулсиращ вой, измъчен метален стон.
Докато Габи отваря врата на хамбара, кухо бумтене приковава вниманието на Къртис и той се обръща назад. Една от големите сгради — може би барът и салонът за игра на карти — се срутват и изчезват, сякаш потъват в черна дупка. При сгромолясването се вдига голям облак прах от сол и Къртис потръпва.
Вторият гръм е съпроводен от огнено оранжево кълбо на мястото, където се намираше барът. Пожарът сякаш разсъблича постройката: гредите и коловете, балконите, вратите и два реда стълби (като гръбнака на гигантски динозавър) постепенно потъват в пламъците. Отново във въздуха се вдига облак сол и Къртис си представя как барът като със замах на вълшебна пръчица се появява отново цял и непокътнат.
Габи няма време да гледа представлението. Къртис влиза след него и кучето в хамбара.
Очакваше вратата да е паянтова. Дървена от външната страна и обкована със стомана отвътре, тя се затваря плавно и леко след него.
Озовават се в къс и сенчест коридор, осветен само от една отворена врата в другия край. Светлината явно идва от електрическа лампа.
Въздухът тук не мирише нито на пустиня, нито на солните полета. И е хладно.
„Борови дървета, борови дървета, близо до пода, борове на пода. Восък с аромата на бор върху пластмасови рафтове. Канела и захар, трохи от бисквити, масло, захар и канела на пода. Добре, добре“.
Ярката светлина идва от кабинет без прозорци с две бюра и шкафове. И хладилник. Студеният въздух излиза през вентилационен отвор до тавана.
Едва доловимите вибрации на пода говорят за наличието на подземно помещение, в което вероятно се намира бензинов генератор на ток. Този хамбар е достоен за Дисниленд: чисто нов е, но е изработен така, че да изглежда като стара фермерска постройка от миналия век. В сградата има кабинет и работна площ за персонала, който поддържа съществуването на призрачния каубойски град. При това напълно се вписва в пейзажа и не нарушава атмосферата.
На близкото бюро има чаша кафе и голям термос. До чашата лежи подвързан с вестник роман на Нора Робъртс. Кафето и книгата сигурно са на Габи, освен ако няма някой призрак тук.
Макар че бягат от тежковъоръжени преследвачи, които могат да нахлуят с гръм и трясък тук след броени секунди, нощният пазач се спира, за да прибере книгата от бюрото и я пъха в едно от чекмеджетата.
После глуповато поглежда Къртис. Загорялото му лице се изчервява.
— За Бога, момче, опасно е да оставаме тук. Сякаш Сатаната се е пробудил от сън! Давай, хайде да вървим!
Къртис се е спрял само защото Габи го е сторил. Но после осъзнава, че пазачът му крещи само за да отвлече вниманието му от случката с романа.
До малкия кабинет е разположен втори, по-голям. Има още четири врати, значи има и други стаи. Старият хамбар изобщо не е такъв, какъвто изглежда отвън. И Габи съвсем не е такъв, за какъвто се представя. В музейния град работят доста хора.
Габи повежда Стария Жълтьо и Къртис към най-крайната врата, отключва я и влизат в голям гараж. Три от местата за паркиране са празни, а на четвъртото стои джип — бял „Маркюри Маунтинър“, чиято предница е обърната към плъзгащите се врати на гаража.
Габи отваря вратата на водача, Къртис сяда до него.
— Това куче, то избяга ли?
— Тук е, сър.
— Кво?
— Казвам, че е при мен, сър.
Габи се намества зад волана.
— Само това ми липсваше, мама му стара. Да ми пикае куче в новия ми мюркюри!
— Успяхме да хапнем само няколко сандвича и пихме малко портокалов сок — Къртис също се намества с Жълтьо в ръцете.
— Мътните да го вземат! Защо я сложи на предната седалка?
— А защо не?
Габи натиска бутона на дистанционното за отварянето на гаража и запалва двигателя.
— Пътниците с опашки трябва да се качват от задната врата! Бог така е преценил, когато е творял Божиите създания и малките рибки.
— Бог наистина е създал малките рибки, сър, но не виждам каква връзка има това?
— Ти май не си от най-умните. По-добре дръж здраво песа си, ако не искаш да се размаже по предното стъкло.
Стария Жълтьо се поизправя в скута на Къртис, но момчето обгръща с ръка кучето, за да го накара да се успокои.
— Ще се изнесем оттук яко дим! — обяснява на висок глас Габи и подкарва джипа. После натиска силно педала на газта и колата се изстрелва от гаража, докато вратата още се вдига.
Къртис първо бива прикован към седалката, а после се блъска във вратата, когато пазачът прави такъв завой, че едва не обръща джипа.
— Според правилника трябва да си сложим коланите, сър! — казва високо момчето, за да заглуши ръмженето на двигателя.
Дори и на слабата светлина от таблото на колата Къртис вижда как лицето на пазача помръква, сякаш пред него стои служител от правителството. Следващите минути доказват, че Габи може едновременно да ругае и да кара:
— Цялата тая пасмина политици нямат грам мозък в главата си! Никой дебелогъз и дебеловрат политик и никой тлъст и празноглав бюрократ не могат да ми кажат дали да си слагам колан или не, и толкоз! Щом искам да натисна спирачката и да изхвръкна през стъклото с главата напред, що трябва някой да ми казва дали имам право или не! Тия скапаняци още малко ще ни накарат да се връзваме с каишки като кучетата, докато си караме!
Докато пазачът продължава да се пали, Къртис поглежда назад към превърналия се в бойно поле призрачен град. Там се разиграва някакъв светлинен спектакъл. Толкова страшен, че би накарали Уайът Ърп да се скрие в църквата. Когато престрелката и боевете там свършат, ще бъде много трудно градът да бъде възстановен от руините и пепелта.
Мисълта, че ФБР знае за него и за преследвачите му, не го оставя на мира. Те дори се намесиха и си мислят, че могат да го открият и да го поставят под засилена охрана, преди враговете му да са се добрали до него. Сигурно знаят, че силите им са неравни, но въпреки това се впуснаха в авантюрата. Не може да се въздържи и да не се възхити на ентусиазма и на куража им, макар че накрая те ще го подложат на експерименти. Разбира се, ако го хванат и го задържат достатъчно дълго.
Оказва се, че Габи може да кара по-бързо отколкото говори. Сякаш летят с ракета през солните полета.
За да не привличат вниманието, карат с изгасени фарове.
Това също е в разрез с правилника за движение, но момчето решава, че не си струва да ядосва излишно Габи. А пък и Къртис в края на краищата неведнъж е нарушавал закона, докато е бягал (дори и да не се гордее с криминалните си подвизи).
От облачното небе не прониква никаква светлина, но блясъкът от солта по земята им помага, за да не карат на сляпо. Освен това Габи познава терена. Той избягва пътищата и кара само по полетата, така че няма опасност да блъснат някоя насрещно движеща се кола.
Солните полета хвърлят бяло сияние. Джипът също е бял и затова не би трябвало да се забелязва лесно. Гумите оставят слабо забележими следи, които след известно време бързо ще се разсеят.
Ако агентите на ФБР или негодниците използват детектори за движение, тогава Габи трябва да изгаси и цигарата си. Иначе тактиката му „бяло върху бяло“ няма да има никакъв ефект.
— … Завържи ги с колана, намажи ги със сланина и мас, хвърли ги в мазе, пълно с хиляди изгладнели миризливи буболечки и им гледай тогава сеира на копелетата! — заключва Габи.
Продължават да се носят из солните полета с такава шеметна скорост и на Къртис му се струва, че да смени темата е въпрос на живот и смърт.
— Много ми харесва „Елдорадо“, „Сърцето на златния Запад“ и „Тексаска луна“.
— Кво ти има, бе, момче?
Кучето се прозява и потреперва в скута на Къртис.
— Внимавайте! — извиква момчето.
Габи поглежда напред.
— Само някаква си буца — отговаря небрежно той, докато огромното кълбовидно парче отскача от предната броня на джипа, прелита над предното стъкло и пада с характерно дрънчене някъде отзад.
Макар и вече да нервничи, Къртис прави пореден опит да заговори на пазача:
— „По следите на племето Навахо“ беше страхотен филм, „Светлините на Санта Фе“ също. Ама най-добър беше „Синовете на следотърсачите“.
— Филми ли казваш?
— Да, сър.
Габи натиска още по-силно педала на газта, но не обръща никакво внимание на пътя. Сякаш е абсолютно сигурен, че шестото му чувство ще го предпази от всякакви произшествия. Вместо да гледа напред, се обръща към Къртис:
— Когато маниаците от правителството се опитват да унищожат света, как, по дяволите, можеш да говориш за филми?
— Щото те са филмите на дядо ви, сър.
— Филмите на дядо ми? Гръм и мълния! Кви са тия глупости? Дядо ми беше пътуващ търговец, продаваше библии и безсмислени енциклопедии на ония балами, дето му отваряха вратата.
— Ами Рой Роджърс?
Брадата, веждите и ушите на Габи настръхват, дали от раздразнение или от статичното електричество, възникнало от комбинацията между висока скорост и сух пустинен въздух.
— Рой Роджърс? — извика отново той. С едната ръка държи волана, а с другата удря по него. — Че кво, да го вземат мътните, може да има общо един лъскав и наконтен каубой с мен? Де го чукаш, де се пука.
Къртис не разбира какво е това, което го чукаш, нито пък защо то е толкова важно за пазача точно в момента. Той обаче вижда, че се движат прекалено бързо и непрекъснато увеличават скоростта. Колкото повече се ядосва този Габи, толкова по-силно натиска педала на газта. И всичко, което Къртис казва, го ядосва още повече. Повърхността на долината е изумително плоска, но с такава стремителна скорост дори и най-малкото камъче би обърнало джипа. Ако се натъкнат на дупка или камък, или пък на някой от ония излъскани от слънцето кравешки черепи, дето толкова често ги показват по уестърните, ще изскочат от пътя и ще се преобърнат.
Къртис вече не смее да се обади. Габи обаче е готов да удари волана пак, ако момчето каже нещо. И така без желание да спори, с намерението да бъде максимално дружелюбен и да се съгласява почти с всичко, за да успокои малко пазача и в същото време да го накара да намали скоростта, Къртис плахо заговаря:
— Без да се обиждате, сър, но Рой Роджърс съвсем не ми изглежда толкова наконтен.
Габи хвърля бегъл поглед към пътя пред себе си и Къртис си отдъхва за миг, но веднага след това пак се обръща към момчето и джипът отново увеличава скоростта.
— Момче, помниш ли, когато одеве при водната помпа те попитах дали си наред и дали не си глупав?
— Да, сър. Аз отговорих, че сигурно може да ми има нещо.
— Когато някой те нарече глупак, по-добре му кажи, че той е глупавият! — Отново барабани с всичка сила по волана и отново е намръщен. — Напъхай ми ракета в задника и ме наречи Янки Дудъл! И ето сега аз си рискувам същия този задник и воювам с цялото скапано правителство с техните бомби, танкове и бирници само защото ти твърдиш, че са убили родителите ти. А сега, като те слушам какви ги плещиш, се чудя дали не ме будалкаш и дали родителите ти не са живи.
Къртис е шокиран от подобно недоразумение и едва сдържа сълзите си.
— Сър, никога не съм казвал, че правителството е убило родителите ми.
Габи е шашнат и остава с отворена уста.
— Ако искаш, отрежи ми топките и ме наречи принцеса, но аз помня, че ми каза точно това!
— Казах, че лошите негодници ги убиха, не правителството.
— Няма по-лоши негодници от тези в правителството!
— О, има и са много по-лоши.
Стария Жълтьо се гуши в скута на Къртис. Нервно изскимтява и от влажния му нос капе студена пот по ръката на момчето. Къртис усеща, че животното иска да пикае. Благодарение на особената връзка между кучето и момчето той му помага да наложи волята си и да устиска. Скоро обаче осъзнава, че връзката им е двустранна и на него също му се допикава. Лесно може да си представи каква катастрофа ще настъпи, ако той и кучето се напикаят в новия Мъркюри на Габи. Пазачът направо ще получи удар и ще загуби контрол над колата, докато тя лети с шеметна скорост.
За първи път от паркинга за камиони досега чувства, че губи способността си да бъде Къртис Хамънд. Липсва му достатъчно самоувереност, а пък не бива да забравя, че е беглец. Никой беглец не може да се преструва успешно достатъчно дълго. Идеалното спокойствие е ключът към оцеляването. Така гласи ценната майчина мъдрост.
Габи отново ругае и бълва огън и жупел. Джипът се тресе и ръмжи като космическа совалка, която се изстрелва в орбита. В този момент Къртис се връща в мислите си към едно друго недоразумение, станало по-рано вечерта. Осенява го подозрение и той отново направи опит да смени темата на разговора и да се сприятели с пазача.
По филмите повечето американци винаги се борят за по-добър живот и се стремят към самоусъвършенстване. И понеже филмите са източник на надеждна информация, Къртис прекъсва роптаенето на Габи с тон сякаш е открил Америка:
— Значи имахте предвид „тестиси“!
Върху изразителната физиономия на стареца се изписва още по-голяма изненада. И преди да последва поредната гневна тирада, Къртис бързо се намесва:
— Вие казахте „кохонес“, което на испански означава тестиси. Но не го произнесохте правилно. Ако…
— Гръм и мълния! — прекъсва го Габи и отвръща поглед от момчето с някаква смесица от пренебрежение и отвращение. Това е добре, от една страна, защото най-накрая все пак обръща внимание на пътя. От друга страна, и лошо, защото рано или късно ще погледне към него и ще го изпепели с поглед.
Изгубил е увереност в умението си да общува. В момента е убеден, че каквото и да каже, дори и само тихо да изсумти, поведението му ще бъде възприето погрешно и ще предизвика нови гневни ругатни и клетви от страна на Габи.
Въпреки неуспеха на момчето да продължи разговора, мълчанието е кратко. Пазачът отново се пали и плюе, докато гневно нарежда: — Ти, нафукан и неблагодарен пикльо! Може и да не съм завършил Харвард и да не съм бил галеник на съдбата като някои други, но още от пеленаче са ме възпитавали, че правенето на забележка на по-възрастен човек е израз на лоши обноски. Не можеш да ми кажеш как да произнасям „кохонес“, когато твоите жалки кохонес не са по-големи от бобени зърна!
Докато Габи продължава да се кара, той накрая отпуска педала на газта и джипът забавя скорост. Сигурно мисли да спре и да свали Къртис от колата.
Ако сега се намираха в лодка в морето по време на буря, момчето щеше да скочи във водата, без да протестира. Няма да каже нищо и ако го оставят в солните полета. Всъщност дори би останал доволен. Съдбата му на отчаян беглец, принуден да се представя с чужда самоличност и непрекъснато да бъде нащрек, му носи стрес, който вече му идва в повече. Има чувство, че главата му ще се пръсне или нещо много по-лошо ще се случи.
Очевидно освободил се достатъчно от гнева си, Габи вече изглежда по-спокоен. Няма да получи инфаркт, докато гледа нафукания си спътник. Обръща се напред и си гледа пътя. Сигурно старецът е изненадан, че Къртис не е скочил от джипа. Или пък е изненадан от сълзите на момчето, или че има дързостта да го гледа право в очите. Каквато и да е причината, вместо отново да започне да ругае, както Къртис очаква, пазачът изглежда толкова учуден, че физиономията му напълно се преобразява.
И рязко натиска спирачката.
За щастие скоростта им от близо двеста километра в час е паднала под седемдесет. Изскърцването на спирачките и гумите върху солта звучи също като върху асфалта. Съчетанието на изгоряла сол и гореща гума образуват обаче уникална и миризма, характерна само за този край.
Ако Къртис не беше прикован към седалката, двамата с кучето със сигурност щяха да се размажат като мухи върху преденото стъкло. Животът на Жълтьо преминава през съзнанието му като на филмова лента — от малко едва прогледнало пале до сандвичите в караваната. Животът на Къртис също преминава като на лента. Момчето и животното са леко объркани. Но когато джипът спира напълно, двамата са напълно невредими.
Тази проява на индивидуализъм от страна на пазача е малък триумф над законите на физиката и би трябвало да промени настроението на Габи. Обаче пазачът отново започва да ругае, вдига ръчната спирачка, отваря рязко вратата и изскача от джипа развълнуван.
— По дяволите! — възкликва Къртис.
Той оставя кучето на седалката и се премества зад волана.
На светлината на слабата лампа на тавана на джипа той вижда, че Габи лежи по гръб на земята. Измачканата му и пропита с пот каубойска шапка е до него. Изглежда така, сякаш всеки момент ще извади банджото и ще започне да свири за милостиня. Побелялата му коса е като наелектризирана и е изцапана със сол. Самият той изглежда вцепенен. Сигурно е паднал на главата си.
— Света Богородице! — възкликва отново Къртис. — Сър, добре ли сте?
Въпросът тревожи пазача така, сякаш животът му е застрашен. Той се изтърколва настрани и се изправя на крака едва когато се е отдалечил на известно разстояние от джипа.
Досега Къртис смята, че странностите в поведението на пазача се дължат не толкова на странния му характер, колкото на липсата на нормална комуникация между двамата. Случващото се в момента обаче го кара да промени мнението си. Сигурно Габи наистина си е откачен. Може би дори е опасно луд. Едва ли е сериен убиец като ония двамата с караваната. Освен ако процентът на серийните убийци в реалния живот е по-голям отколкото във филмите. Доста страшна мисъл.
Между Габи и джипа има два ключови предмета: шапката и деветмилиметровият пистолет. Докато преди малко старецът се отдалечаваше от колата, сега застрашително се приближава. Макар на Къртис да му се иска да вярва, че Габи е негов приятел, избухлив, но състрадателен, погледът на пазача е съсредоточен върху пистолета.
Оръжието е по-близо до Къртис. Той изскача от джипа, за да го вземе.
Непредсказуемият пазач не се опитва да му попречи. Просто се обръща и побягва.
Изумен, Къртис наблюдава отдалечаващата се фигура, докато се увери, че мъжът няма да се върне. Габи не се обръща да погледне назад нито веднъж. Изстрелва се към източната част на долината, сякаш го гонят триста дяволски изчадия. Изчезва в мрака и зловещото сияние на солта.
Колко странно. Срещата му с Габи изисква по-късно да направи много подробен анализ. По-късно, когато Къртис се справи с враговете си и може да си позволи лукса да анализира и да умува.
Когато се справи, не „ако“. Принудата да общува и да се сближава с непознати за известно време се отлага и Къртис чувства как увереността му се възвръща.
На север, където някога самотни стрелци са заставали един срещу друг на прашната улица, продължава сражението, по-огнено и по-гръмовито отпреди. Макар че не е като Армагедон или Войната на световете, битката е впечатляваща. Къртис очаква конфликтът отдавна да е свършил. Така или иначе при подобни неравни сили скоро всичко трябва да приключи.
Освен това рано или късно и едните, и другите ще се усетят, че момчето, за което си бият, им се е изплъзнало и отново бяга от тях. Тогава двете армии ще спрат сраженията (и едните, и другите негодници) и ще възобновят преследването.
По-добре да тръгва.
Оставя пистолета на земята, тъй като Габи е далеч, и отново се качва на маунтиниъра. Никога досега не е карал кола като тази, но принципите на шофиране са еднакви за всички превозни средства и той не се съмнява, че ще се справи добре. Е, едва ли ще постигне умението на Стив Маккуин в „Булит“ или на Бърт Рейнолдс в „Смоуки и бандита“.
На път е да премине границата на дребните закононарушения и по-сериозните престъпления. Кражба на кола. Така ще окачествят деянието му властите.
Всъщност по-скоро става дума за неразрешено вземане назаем на превозното средство, защото той не възнамерява да задържа джипа. Ако го остави в добро състояние, Къртис няма да има големи угризения на съвестта, а само ще изпитва лека вина, задето е изразходвал бензина. Но понеже едва ли ще се срещне отново с пазача, той се надява да изкупи вината си, като изпрати на Габи пари и извинително писмо.
Височината се оказва проблем. Къртис Хамънд, който е нисък за възрастта си, може да вижда идеално пътя пред себе си и да натиска педалите за газта и спирачката. Но не и двете едновременно. Навежда се леко и протяга десния си крак подобно на балетист. Така успява да запази наполовина видимостта на пътя и да запази донякъде контрола върху педалите.
Това го забавя обаче и джипът тръгва със скорост, която е по-подходяща за траурна процесия.
Разбира се, иска му се да спечели колкото се може повече преднина пред преследвачите, но трябва да помни, че времето, а не разстоянието, е неговият главен съюзник. Само когато продължи упорито да бъде Къртис Хамънд, ще има най-големи шансове да се скрие завинаги от преследвачите си. С известно нагаждане ще може да кара джипа по-лесно, но ако продължи да прави подобни промени, ще стане по-забележим за враговете си.
Мъдростта на мама. Колкото по-дълго носиш маскировка, толкова по-пълно ти се сливаш с нея. За да поддържа правдоподобно на маскировката си, беглецът никога не трябва да излиза от образа си. Изграждането на нова самоличност не означава само да се сдобиеш с нови документи. Не си застрахован срещу разкритие само защото изглеждаш, говориш и се държиш като своя герой. Успешното изграждане на нова самоличност изисква да се превърнеш в този нов човек с всяка своя клетка и по всяко време на денонощието, независимо дали те наблюдават или не.
Дори и мъртва майка му си остава най-големият авторитет по тези въпроси, а също и универсален символ за кураж и свобода. Ще я почита дълго след смъртта й. Дори и да не беше негова майка, той щеше да се ръководи от нейните съвети. Но като неин истински син той е задължен не просто да оцелее, но и да живее по нейните правила и според нейните съвети, като накрая предаде уменията й и на другите.
Отново го обзема тъга и известно време той пътува в нейната компания.
Решава да смени посоката и да не продължава на югозапад. Ако продължи, в крайна сметка пътят ще го отведе към междущатската магистрала, която сигурно се охранява от полицията. Той дойде от изток. Призрачният град се намира на север от него. Затова няма друг избор, освен да прекоси долината и да се насочи на запад.
Макар че няма опасност да развие кой знае каква скорост и макар че често тръгва и спира, за да проточи врат и да види накъде кара, той открива, че солниците са доста лесен терен за каране. Когато стига склона на долината на запад обаче, Кътис си дава сметка, че не може да продължи така.
Тук солта не блести така ярко. Видимостта, която и без това е ограничена заради височината на момчето, се влошава рязко и той почти нищо не вижда. Включването на фаровете не е решение — освен ако не иска да привлече вниманието към себе си и така да извърши самоубийство.
Нещо повече, издигащият се терен ще е скалист и неравен. Къртис ще трябва да реагира по-бързо и с двата педала.
Вдига ръчната спирачка и се изправя на седалката. Поглежда пътя пред себе си, озадачен от новото предизвикателство.
Решението е неговата духовна сестра. Докато караше бавно из солниците, Стария Жълтьо седеше на седалката до него и украсяваше страничното стъкло с отпечатъци от носа си. Сега стои изправен на седалката и по погледа му личи, че разбира за какво става дума.
Сигурно защото странната среща с пазача още не му дава мира, в първия момент Къртис не разбира. Мисли си, че кучето просто иска да го почешат зад ушите.
Понеже то никога не се противи, когато го чеше зад ухото или където и да било другаде по тялото, Стария Жълтьо с удоволствие се оставя на ласките му около минута, след което се отвръща от Къртис, изправя се и поставя предните си лапи на таблото. В тази поза вижда пътя идеално.
Връзката момче-куче щеше да е безсмислена, ако Къртис не беше схванал намека на животното. Но той го разбира. Ще управлява джипа, а кучето ще е неговите очи.
„Добро куче!“
Плъзва се надолу достатъчно ниско, за да може лесно и удобно да натиска педалите. Това положение му дава възможност и да върти волана. Не вижда нищо само през стъклото отпред.
Връзката им не е достатъчна. Тя все още е неговата духовна сестра, а не част от духа му. Особеният контакт между тях обаче се засили значително в мига, когато животът им премина пред тях като на кинолента.
Къртис включва на скорост, натиска педала на газта и започва да изкачва сравнително полегатия наклон с помощта на направляващия поглед на кучето. Двамата заедно стават по-уверени във възможностите си и когато стигат върха вече действат в пълна хармония и синхрон.
Той спира горе, сяда и поглежда на североизток. Битката в призрачния град, изглежда, е стихнала. Негодниците и онези, още по-лошите негодници, са разбрали, че не са успели да хванат плячката. Спрели са да се бият и отново са насочили вниманието си към издирването на момчето и кучето.
Светлините на двата хеликоптера озаряват нощното небе. Трети приближава от изток. Подкрепления.
Отново се навежда и подкарва джипа надолу по склона, насочвайки се още по на запад в непознатата територия, която Стария Жълтьо разузнава внимателно.
Кара със скорост в пределите на разумното, имайки предвид, че духовната му сестра може да се удари лошо, ако натисне рязко спирачката.
От друга страна обаче, трябва да печелят време, защото не може да очаква кучето непрекъснато да бъде неговите очи. На Къртис не му трябва почивка. Жълтьо е съществото, на което рано или късно ще му се доспи. Къртис не е спал никога през живота си.
В края на краищата той трябва непрекъснато да помни, че с духовната си сестра са не просто представители на различни биологични видове с различни физически възможности и ограничения. По-важното е, че са родени в различни светове.