Метаданни
Данни
- Включено в книгата
-
01.01.00
Знакът на хилядолетието - Оригинално заглавие
- 01.01.00, 1999 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Крум Бъчваров, 1999 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Р. Дж. Пинейро
Заглавие: 01.01.00
Преводач: Крум Бъчваров
Година на превод: 1999
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 1999
Тип: роман (не е указано)
Националност: американска
Редактор: Иван Тотоманов
ISBN: 954-585-055-8
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/767
История
- — Добавяне
5
Сепната от странния вой, Сюзан Гарнет рязко вдигна глава.
— Какво беше това?
Преди Камерон да успее да отговори, Петров се свлече на колене, стисна с две ръце шията си, издърпа някаква черна стреличка, изненадано я погледна и се строполи на една страна. От устата му бликна пяна. Селина се втурна към прикритието на стелата и в същото време бързо заговори по малката си радиостанция. Очевидно някой ги нападаше.
Камерон скочи, хвана Сюзан за ръката и се затича към малкия варовиков дворец. Джунглата оживя от животински звуци, викове, стрелба, последвана от нови викове и изстрели. Ехото в комплекса ги подемаше и скриваше посоката на източника им. Наоколо кипеше битка и двамата учени се озоваха насред кръстосан огън.
Два куршума се забиха в една колона от дясната им страна и вдигнаха бели облаци варовиков прах. Археологът се хвърли зад малка каменна стена, като повлече със себе си и Сюзан и омекоти падането й със собственото си тяло. Животинският вой се усилваше. Изстрелите ставаха все по-редки. Разнесоха се стъпки и нещо край ниските колони на древния дворец се раздвижи. Между храма и двореца се появи слабата фигура на Селина Строк, която тичаше право към учените. Проблясъците на насоченото към тях дуло на автомата й ясно издаваше намеренията й.
Наоколо им избухна варовик, по рамото на Сюзан се посипаха парчета камък. Тя сбърчи лице, извади валтера, вдигна предпазителя и седна, опряла гръб в релефите по древния камък.
Селина изстреля още няколко откоса, после патроните й свършиха. Сюзан използва момента, докато терористката презареждаше, изправи се и насочи пистолета към нея.
— Хвърли го! — нареди й тя и се прицели в гърдите й, като си представяше мишените на стрелбището във ФБР.
Терористката се усмихна презрително и пусна автомата и новия пълнител на варовиковите плочи. После бавно плъзна ръка към оръжието на хълбока си и разкопча ремъка, който го задържаше в кобура.
— Не мърдай! — извика Сюзан. Спомняше си предупреждението на съпруга си в такива ситуации да се ограничава със съвсем кратки думи. Иначе щеше да се забави да стреля, защото мозъкът й първо трябваше да престане да контролира речта преди да прати команда да натисне спусъка.
— Не се бой — отвърна терористката и отпусна длан върху пистолета си. — Просто се разоръжавам.
— Горе ръцете! — изкрещя Сюзан.
Селина стисна дръжката на оръжието.
Изчерпала всички възможности, Сюзан издиша и три пъти натисна спусъка. Изстрелите отекнаха из комплекса като автоматичен откос.
Куршумите улучиха терористката под шията. Тя политна назад, падна по гръб и изпод тялото й се вдигна бял облак прах. Около нея за секунди се събра локва кръв. Неподвижните й зеници бяха втренчени в небето.
Сюзан отпусна пистолета, мъчително преглътна и мислено прокле Селина, че я бе принудила да стреля. После бавно свали предпазителя.
— Тя не ти остави избор — тихо, но твърдо каза Камерон и я отведе зад ниските колони на двореца. Изстрелите заглъхнаха и отново се разнесоха пронизителните бойни викове на индианците.
Накрая над комплекса се възцари зловеща тишина. Нямаше ги животинските крясъци, гърмежите и предсмъртните викове. Сега единствените звуци бяха воят на маймуни, цвъртенето на птици, бръмченето на насекоми, естественият глас на джунглата.
— Какво стана? — попита Сюзан. Рамото й пулсираше, но тя продължаваше да стиска пистолета с палец на предпазителя. Оставаха й пет патрона, достатъчно, за да се защитят, ако ги заплашеше друг терорист. Но от джунглата не се появяваше нито един от наемниците.
— Рамото ти — рече Камерон и посочи кървавото петно на памучната й риза. — Дай да го видя.
— После. Изглежда, си имаме компания — отвърна тя.
От гъстите клони се измъкна туземец, който носеше в лявата си ръка тръба. Последва го друг, облечен само с къса поличка.
— Маи — отбеляза археологът.
В комплекса влязоха още няколко воини и заеха позиция около пирамидата и храма. Само един се запъти към двореца — среден на ръст слаб мъж с пронизващи кафяви очи. По гърдите и поличката му имаше кръв.
— Няма да ви причиня зло — каза той. — Излезте, моля. Опасността премина.
Сюзан и Камерон се спогледаха озадачено.
— Той говори английски! — възкликна тя.
Ученият сви рамене.
Докато излизаха на двора, откъм източната страна на комплекса, по пътеката, проправена от тюлените, се появиха мъж и жена. Приличаха на японци. Носеха големи раници, подобни на онези, които предния ден Строк и хората му бяха донесли от джунглата.
— Какво става? — попита Сюзан.
Мъжът и жената се приближиха към тях.
— Имам чувството, че скоро ще разбе… — започна Камерон.
В този момент от гората проехтя изстрел. Всички глави се завъртяха натам. Воинът, който стоеше пред Сюзан, погледна към хората си и щракна с пръсти. Двама души се затичаха към джунглата.
— Един избяга — поясни мъжът. — Мисля, че е водачът им.
— Хванете го това гадно копеле! — викна Сюзан.
— Няма да се измъкне. Чакайте тук — рече индианецът миг преди да изчезне в гъсталака.