Метаданни
Данни
- Серия
- Златният път (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Burning City, 2000 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Марин Загорчев, 2002 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,8 (× 5 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Violeta_63 (2019 г.)
- Разпознаване и корекция
- Dave (2019 г.)
Издание:
Автор: Лари Нивън; Джери Пурнел
Заглавие: Изпепеленият град
Преводач: Марин Загорчев
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо (не е указано)
Издател: ЕРА & Co
Град на издателя: София
Година на издаване: 2002
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: Еспреспринт ООД
Редактор: Лилия Анастасова
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/8397
История
- — Добавяне
45.
Направиха лагер в едно каменно поле. Големи канари образуваха нещо като естествено укрепление, но не толкова подредено като това на Петнистите койоти. В пролуките между отделните скали поставиха фургони. Уондъл наблюдаваше как ги подреждат — така че каруците да се виждат една от друга. Пътуваха почти до мръкване, преди да намерят това място — открито, близо до реката, — но нямаше ли и разбойниците да знаят точно къде ще предпочете да лагерува керванът? А скалите и пресечената местност наоколо предоставяха прикритие за всички членове на „Змийски път“ и „Бича кожа“, взети заедно.
Хикамор пийна силен конопен чай и запя, когато излезе от транса си. Беше доволен. Наблизо имало разбойници, но само наблюдавали. Нямали план, нямали цел, само желание.
Слънцето залезе, но на запад небето все още бе обагрено в червено и оранжево. Уондъл изпрати две от Мелничаровите деца на пост извън кръга с фургоните.
— Стойте съвсем неподвижно и ако чуете нещо, викайте и бягайте под фургона. Ама първо крещете!
След това събра Върбица, Резбар, Колар и Ковач около огъня.
— Трябва да поговорим — започна Уондъл. — Резбар, ти си знаел какво трябва да очакваш, когато се усамоти с Падаща звезда.
Резбар имаше много сериозен вид.
— Да — отвърна. — Е, знаех го, но не се замислях много тогава.
— Падаща звезда обаче е мислила — отбеляза Върбица.
— Откъде знаеш? — поинтересува се Колар.
Тя вдигна рамене:
— Момичетата винаги мислят. В Теп можеш да се измъкнеш безнаказано, ако внимаваш, но рискът е много голям. Тук… повярвайте ми, Падаща звезда е знаела много добре какво прави. А също и ти, струва ми се.
— Толкова е… окончателно — каза Резбар. — Това ме тревожи.
Колар кимна съчувствено.
— И така, какво искаш да направим? — настоя Уондъл. — Май ще се наложи аз да преговарям вместо теб. Къде искаш да живееш?
— Мога да правя въжета — отвърна Резбар. — Е, ако Колар помогне. Колар, ще те науча на това, което знам аз.
— Голямата ръка не може да осигури въжарска работилница — отбеляза Колар.
Всички погледнаха каруцата, сетне Уондъл.
Той се усмихна:
— Зависи от Върбица.
— От мен! Аз нямам нищо. Освен роклята, която ми подари. Нямам нищичко!
Тя едва сдържаше сълзите си. Зестри. Това ли беше проблемът?
— Каруцата. Конете. Върбице, те са твои.
Той бе обмислял тези думи твърде дълго, преди да ги изрече.
— Един от конете е мой! — възрази Ковач.
Уондъл вдигна рамене:
— Разбирай се с Върбица. Дебелия чайник обаче твърди, че един кон струва колкото цял впряг бизони, така че Върбица във всички случаи има фургон и впряг.
— Ами кобилата? — попита Резбар.
— Тук претендирам за дял. Участвах в хващането й. Част от конопа и въжетата също са мои, но тях ги отстъпвам на Върбица.
— Защо? — недоумяваше тя. — Това е много мило от твоя страна, Уондъл, но защо го правиш?
— Аз знам защо — отговори й Резбар. — Ти не знаеш ли?
Тя не отговори; усмихна се по същия замечтан начин, както когато Уондъл й каза, че каруцата и конете са нейни. Погледна го бързо, сетне също толкова бързо извърна очи.
— Не забравяйте, че водачът на кервана ще вземе една десета — напомни Уондъл. — Сега за златото.
— Морт го даде на теб — отговори Резбар.
Колар потвърди:
— Да.
Уондъл кимна:
— Ще ви дам една част. Вие ми помагате да го превозя. Мисля, че ще имате достатъчно за въжарска работилница, ако останете заедно с Колар. Аз ще задържа половината. Останалата част си я делете, както намерите за добре. Половината, след като дадем дела на керванджията.
— Дебелия чайник не знае за златото — отбеляза Резбар. — Няма как да научи.
— Можем да го скрием — добави Колар.
— Не.
— Уондъл…
— Не — повтори твърдо той. — Ще му кажем.
— Защо? — недоумяваше Резбар. — Той не знае, няма откъде да научи.
— Казах. Дал съм обещание.
— Обещание на владелец — изсумтя Колар. — Дадено на крадец.
— Дебелия чайник не събира — възрази Уондъл. — Той… работи с нас.
Колар огледа другите. По лицата им се изписа разбиране. Резбар вдигна рамене:
— Добре.
Уондъл се чувстваше като външен човек. Последва дълго мълчание. Накрая той стана и се оттегли. Никой не продума, докато не се отдалечи достатъчно, за да не може да ги чува, сетне Резбар и Колар заговориха възбудено.