Метаданни
Данни
- Серия
- Господари на Рим (1)
- Включено в книгите:
-
Пръв сред римляните
Част I: Коварни плановеПръв сред римляните
Част II: Време на пораженияПръв сред римляните
Част III: Спасителят на Рим - Оригинално заглавие
- The First Man in Rome, 1990 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Борис Тодоров, 1995 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,4 (× 19 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и начална корекция
- dakata1974 (2010)
- Корекция и форматиране
- maskara (2011)
Издание:
Колийн Маккълоу. Пръв сред римляните. Част I: Коварни планове
Редактор: Весела Прошкова
Коректор: Лилия Анастасова
Художник на корицата: Димитър Стоянов — Димо
ИК „Плеяда“, 1995 г.
ISBN: 954-409-107-6
Издание:
Колийн Маккълоу. Пръв сред римляните. Част II: Време на поражения.
Редактор: Весела Прошкова
Коректор: Лилия Анастасова
Художник на корицата: Димитър Стоянов — Димо
ИК „Плеяда“, 1995 г.
ISBN: 954-409-108-4
Издание:
Колийн Маккълоу. Пръв сред римляните. Част III: Спасителят на Рим
Редактор: Весела Прошкова
Коректор: Лилия Анастасова
Художник на корицата: Димитър Стоянов — Димо
ИК „Плеяда“, 1995 г.
ISBN: 954-409-130-0
История
- — Добавяне
Двете Юлии споделяха обща дневна, където се срещнаха на другата сутрин, за да закусват. Юлила не я сдържаше на едно място, през цялото време стоеше като на тръни и дори за миг не поседна, за да се нахрани спокойно.
— Какво има? — попита я сестра й, след като й омръзна от безконечните й шетания.
— Че знам ли? Нещо ново се задава, усещам го, а пък освен това искам да се срещна с Клодила на пазара за цветя. Обещах й, че ще се видим сутринта! Но имам неприятното чувство, че ще трябва да си остана вкъщи за някое ново досадно семейно събиране — мрачно изрече тя.
— Знаеш ли — смъмри я сестра й, — наистина не можеш да оцениш някои неща! Колко други момичета познаваш, които като теб да ги питат за мнението им?
— О, глупости, та тези семейни събрания са толкова скучни и досадни — говори се само за роби, учители и за какво не можем да си позволим. А пък на мен вече и училището ми омръзна. До гуша ми дойде от Омир и от онзи отегчителен старчок Тукидид! Пък и от каква полза са те за едно момиче?
— Ами полезни са с това, че могат да я представят пред обществото като културна и добре образована — отбеляза малко хладно Юлия. — Не искаш ли да си намериш добър съпруг?
Юлила се изкикоти и гордо заяви:
— Според мен въобще не е необходимо да познаваш Омир или Тукидид, за да се омъжиш. О не, наистина искам да изляза! — И тя продължи да крачи нагоре-надолу.
— Като те познавам, решиш ли нещо, непременно го постигаш. Няма ли да седнеш да закусиш?
В този миг на вратата застана някой. Двете девойки обърнаха смаяни погледи към баща си. Той! Тук?
— Юлия, искам да говоря с теб — каза той още преди да е влязъл, без дори да обърне внимание на любимата си Юлила.
— О, тата! Няма ли да получа поне целувка? — изпречи се на пътя му тя.
Той я погледна разсеяно, целуна я по бузата, но все пак й се усмихна:
— Ако си имаш някаква работа, пеперудката ми, защо не отидеш да я свършиш?
Тя грейна от радост.
— Благодаря ти, тата! Може ли да отида до пазара за цветя? И до Портикус Маргаритария?
— Колко перли смяташ да си купиш днес? — развеселен я попита баща й.
— Хиляди! — отговори му тя и тръгна да излиза. Цезар не пропусна да й пъхне един сребърен денарий в ръката.
— Знам, че няма да стигне и за една, но може би ще си харесаш някое шалче.
— О, тата! Благодаря, благодаря! — възкликна Юлила и обви ръце около шията му, за да го целуне на свой ред. Сетне изхвърча през вратата и повече не се видя.
Цезар мило подкани другата си дъщеря да седне. Девойката се подчини и го изгледа очаквателно, но той не каза нищо, преди да е дошла Марция, която послушно зае мястото до дъщеря си.
— Какво има, Гай Юлий? — попита майката по-скоро от любопитство, без да дава вид, че е разтревожена.
Той самият остана прав, пристъпвайки от крак на крак докато внимателно наблюдаваше дъщеря си с красивите си сини очи.
— Скъпа, Гай Марий хареса ли ти? — попита я най-сетне.
— Да, тата, хареса ми.
— С какво?
Тя се позамисли, сетне промълви:
— Мисля, че най-вече с простотата и искреността, с които говореше. И с това, че не се превземаше. Прости потвърди мнението, което преди си бях изградила за него.
— А!?
— Ами да. Онзи слух, дето всички сме го чували: че не знаел думичка гръцки, че е едва ли не полуидиот, при това от провинцията, който си е спечелил репутацията на военен на гърба на други и най-вече поради странните капризи на Сципион Емилиян. Винаги ми се е струвало, че хората го обсъждат твърде много и твърде злонамерено, за да се окажат всички тези приказки истина. А сега, след като имах възможността лично да се запозная с него, разбирам, че не съм грешила. Той нито е идиот, нито се държи като загубен провинциалист. Напротив, според мен е завидно интелигентен! При това начетен. Вярно, че гръцкият му не е много приятен за ухото, но това се дължи най-вече на акцента му. Иначе и речникът, и граматиката му са безупречни. Изобщо говори гръцки не по-зле от латински. Освен това тези гъсти вежди му придават твърде внушителен вид. Предполагам, че и на теб ти е направило впечатление. Беше се издокарал прекалено екстравагантно, бих казала показно, но предполагам, че грешката е най-вече у жена му.
При тези си думи Юлия изведнъж се смути и млъкна.
— Юлия! — не можа да се сдържи Цезар, който се оказа неподготвен за подобно словоизлияние от страна на дъщеря си. — Та ти наистина си го харесала!
— Да, тата — потвърди тя, без да разбира още за какво точно става дума.
— Това може само да ме радва, защото скоро ще се омъжиш за него — сепна я Цезар, забравил съвсем дипломатичността, с което се славеше.
Юлия запримига, сякаш не вярваше на ушите си.
— Наистина ли?
— Наистина ли? — смаяно изрече Марция.
— Да — отговори той и най-после благоволи да седне.
— И кога стигна до това решение? — запита отново съпругата му със заплашителна нотка в гласа си. — Че къде е виждал Марий дъщеря ни, за да я иска?
— Не той поиска Юлия — заоправдава се Цезар, — а аз му я предложих. Нея или Юлила. Затова го поканих на вечеря снощи.
При тези му думи Марция го изгледа изпитателно, сякаш започваше да се съмнява дали съпругът й е с ума си.
— Ти си предложил дъщерите ни на един нов човек, който при това спокойно би могъл да им е баща? — Вече не щеше и съмнение, че се е ядосала.
— Точно така.
— Защо?
— Предполагам си чувала кой е той?
— Да, много добре знам кой е!
— И ти е известно, че е един от най-богатите хора в Рим?
— Да!
— Вижте, момичета — започна да обяснява на жена си и дъщеря си Цезар, сякаш не правеше особена разлика между двете, — много добре знаете в какво положение сме изпаднали. Четири деца, но без нужните пари и собственост, което и да е от тях да започне самостоятелния си живот така, както бихме желали. Имаме двама сина, които заради потеклото си и заради собствените си качества биха могли да извървят целия път до върха, и две дъщери, които с потеклото и красотата си биха могли да си спечелят любовта на всеки. Но нямаме пари нито за политическа кариера, нито за прилична зестра.
— Така е — глухо отвърна Марция. Тъй като нейният баща беше умрял, преди да й е дошло времето за женитба, децата от първия му брак се бях постарали със съдействието на нарочените за изпълнители на завещанието му да й оставят в наследство кажи-речи нищо. Гай Юлий Цезар се беше оженил за нея по любов и понеже тъй и тъй зестрата й не струваше, в семейството й на драго сърце се бяха съгласили с избраника й. Да, двамата със съпруга й се бяха оженили по любов, която ги беше възнаградила с щастие, спокоен живот, три прекрасни, образовани деца и една красавица. Но през цялото време Марция не беше спряла да се упреква, че ако не е била тя, Цезар е щял да си намери далеч по-добра партия.
— Гай Марий има нужда от жена сред патрицианското съсловие, по възможност от фамилия като нашата, славеща се със своята неопетнена дигнитас. Трябваше да го изберат за консул още преди три години, но Цецилий Метелите направиха всичко възможно да му попречат. Като нов човек, женен за скромна съпруга от Кампания, той не разполагаше с нужните връзки, за да им се противопостави. Нашата Юлия обаче ще накара цял Рим да вземе Гай Марий насериозно. Тя ще повдигне обществения му авторитет, ще му донесе дигнитас, на каквато досега не се е радвал и от това тежестта му сред римските сенатори ще се увеличи хилядократно. В замяна на това Гай Марий обеща да поеме на свой гръб всичките ни финансови тегоби.
— О, Гай! — възкликна Марция и заплака от вълнение.
— О, татко! — на свой ред се обади Юлия, изведнъж изпълнена с непозната радост.
Цезар усети, че гневът на жена му се е изпарил за миг, а усмивката, изписала се на устните на дъщеря му, съвсем го успокои.
— Забелязах го онзи ден на церемонията по случай встъпването в длъжност на консулите. Сега ми изглежда доста странно, но всъщност до този момент почти не му бях обръщал внимание, дори по времето, когато беше претор или се кандидатираше безуспешно за консул. Но на Нова година… може би няма да преувелича, ако кажа, че сякаш изведнъж прогледнах. В един миг осъзнах, че това е велик човек, че Рим ще има нужда от него. Сам не знам как стана, но си рекох, че е мой дълг да му помогна, като в същото време помогна и на самия себе си. Когато двамата с него влязохме рамо до рамо в храма, вече бях взел решението си. Нямаше да сгреша, ако поне бях опитал, затова и го поканих на вечеря.
— И наистина ти си му предложил дъщеря си, а не той я е поискал от теб? — за всеки случай попита Марция.
— Точно така.
— Значи тревогите ни са вече минало?
— Да — рече убедено Цезар. — Гай Марий може и да не е роден в Рим, но според мен той е човек с чест и достойнство. Вярвам, че ще изпълни поетите задължения.
— И какви са те? — попита прагматично мислещата майка, която вътрешно съжаляваше, че не си е взела сметалото.
— Още днес ще ни донесе в брой четири милиона сестерции, с които да купим владението в Бовиле. Това означава, че младият Гай ще има достатъчно земи, за да може на свой ред да влезе в Сената, а Секст ще може спокойно да се разполага с цялото ми наследство. Марий ще съдейства и на двамата ни синове да бъдат избрани за едили. Ще им помага навсякъде и във всичко, за да успеят, щом им дойде времето да станат и консули. И въпреки че точно този въпрос забравихме да го обсъдим по-подробно, ще осигури твърде прилична зестра за Юлила.
— А какво ще направи за Юлия? — попита малко рязко Марция.
Цезар я погледна неразбиращо.
— За Юлия? С какво повече може да й помогне от това да се ожени за нея? В крайна сметка няма да плаща зестрата, която тя трябва да му донесе. Мисля, че и така достатъчно ще се охарчи, за да я има за жена.
— Обикновено момичетата задържат част от зестрата си за себе си, за да си запазят известна финансова самостоятелност и след сватбата. Представи си, че някой ден се разведат. Вярно, че повечето глупачки предоставят цялата зестра на съпрузите си, но това далеч не важи за всички жени. А също така, ако един брак се разтрогне, мъжът трябва да даде точна сметка за какво е използвал полученото при сватбата. Настоявам Гай Марий да осигури зестра и за Юлия. Иначе тя не би била изобщо осигурена срещу евентуален развод — настояваше Марция, явно без никакво намерение да отстъпва.
— Марция, не мога да искам повече от човека! — чудеше се как да й отговори Цезар.
— Страхувам се, че ще трябва да го сториш. Дори съм изненадана, че ти самият не си сетил за това, Гай Юлий — въздъхна уморено съпругата му. — Не знам защо се е приело, че мъжете притежават по-голяма дарба за сметки и дела от жените! Според мен е точно обратното. А ти, скъпи съпруже, стане ли въпрос за пазарлък, си най-мекушавият човек, когото познавам! В крайна сметка именно Юлия ще е причината за нашето благополучие, а точно тя ще остане без всякакви гаранции за бъдещето си.
— Признавам, че си права, скъпа — смутено отвърна Цезар, — но наистина не виждам как ще си отворя устата за още!
През цялото време Юлия гледаше ту баща си, ту майка си и не обелваше дума. Разбира се, не за пръв път ставаше свидетел на пререкания между тях, но никога преди не се беше случвало тя да е в центъра на спора. Не й беше никак приятно да присъства на подобен разговор, затова реши час по-скоро да се опита да ги успокои:
— Добре, добре, и двамата сте прави! Аз сама ще попитам Гай Марий за зестрата си; няма от какво да се страхувам. Той ще ме разбере.
— Юлия! Наистина ли искаш да се омъжиш за него? — зяпна я удивена Марция.
— Разбира се, че искам, мамо. Намирам го за прекрасен човек!
— Но момичето ми, та той е трийсет години по-стар от теб! Няма да си се усетила, и току-виж си останала вдовица.
— Младежите са ми много по-досадни, отколкото мислиш. До един ми напомнят за братята ми. Винаги бих предпочела да се омъжа за някого като Гай Марий — отвърна спокойно дъщеря й. — Обещавам, че ще се държа както трябва с него. Той ще ме обикне и никога няма да съжалява за парите, които е дал за мен.
— Невероятно! — изрече на висок глас Цезар, без да стане ясно за какво точно говори.
— Не бъди толкова изненадан, тата. Скоро ще навърша осемнайсет, давах си сметка, че сигурно ме готвиш за някого, и трябва да си призная, че живеех в истински ужас при мисълта какъв може да ми се падне. Снощи, когато се запознах с Гай Марий, първото, което си казах, беше: „Няма ли да е прекрасно, ако баща ми ми намери годеник като него“ — изчерви се Юлия. — На пръв поглед той по нищо не прилича на теб, тата, но всъщност двамата сте толкова еднакви — честни, искрени и мили.
Гай Юлий Цезар се спогледа с жена си.
— Не е ли прекрасно, когато един родител открие, че искрено харесва детето си. Да обичаш децата си е нещо естествено, но да ги харесваш? Това е право, за което всеки трябва да се бори, преди да го спечели.
Перспективата да води поотделно два разговора с жени в един и същи ден, изнервяше Гай Марий повече от гледката на вражеска армия, десетократно по-многобройна от неговата. Първо трябваше да се срещне с бъдещите си съпруга и тъща, а след това да се срещне за последен път с настоящата си жена.
Предпазливостта изискваше първо да се види с Юлия и чак след като се увери, че не са възникнали някакви непреодолими пречки, да съобщи за решението си на Грания. И така в осмия час на деня — сиреч в късния следобед — той отново потропа на вратата на Гай Юлий Цезар, облечен този път в представителната си тога с пурпурен ръб. Разбира се, обещанието му, че ще донесе четирите милиона сестерции в брой, беше чиста метафора. Един милион сребърни денарии щеше да тежи повече от пет тона, или сто и шестдесет таланта, което предполагаше, че ще са нужни сто и шестдесет души за пренасянето им. Вместо това беше далеч по-удобно Гай Марий да се въоръжи с най-обикновен документ.
Гай Юлий Цезар го прие в таблиниума, където гостенинът му предаде малък пергаментов свитък, на който беше изписана въпросната сума.
— Постарал съм се възможно най-малко хора да се досетят за какво става въпрос — уверяваше той Цезар, докато последният развиваше документа и се запознаваше със съдържанието му. — Както виждаш, споразумял съм се с банкерите ти да приемат депозита от двеста сребърни таланта на твое име. Ако все пак се намери някой да любопитства кой е истинският вносител на сумата, то за да надуши следите ми, ще му е нужно време, което никой банкер не би изгубил, без да е пряко заинтересован.
— Мисля, че си се попрестарал. Току-виж решат, че парите представляват подкуп! Ако не заемах толкова скромно положение в Сената, нищо чудно някой от банката да съобщи лично на градския претор за неочакваното ми забогатяване — отбеляза Цезар, докато навиваше пергамента.
— Сумата изглежда твърде голяма, за да бъде някаква форма на подкуп — усмихна се Марий — дори и за един консул.
Цезар му подаде ръка и рече:
— Не ми беше хрумвало да изчислявам сумата в таланти. Сега имам чувството, че съм поискал прекалено много. Сигурен ли си, че след този пладнешки обир ти е останало с какво да живееш?
— Разбира се — смотолеви той, който установи, че не е лесна работа да си измъкнеш ръката от тази на един Цезар. — Ако земята, която смяташ да купиш, струва толкова, колкото ми каза, значи съм ти дал четиридесет таланта в повече. Нека те бъдат зестрата за малката ти дъщеря.
— Наистина не знам как да ти се отблагодаря, Гай Марий — пусна най-сетне ръката му Цезар, комуто ставаше все по-неудобно. — През цялото време си казвам, че не продавам дъщеря си, но в момента ми се струва като че ли се заблуждавам относно собствената си искреност. Повярвай ми, Гай Марий, за нищо на света не бих продал някое от децата си! Вярвам, че бракът ви с Юлия ще бъде щастлив и нейните деца ще могат само да се гордеят със своите родители. Вярвам също така, че ще отнасяш с новата си съпруга като с близък човек и ще се грижиш за нея, тъй както се е грижил баща й. — Тонът му вече не беше толкова любезен. Да му бяха дали два пъти по толкова пари, пак нямаше да обели дума за желанието на Марция. Затова вместо да изглежда радостен, той се натъжаваше все повече. За да се прикрие, стана от писалището си, пое свитъка, опитвайки се да изглежда възможно най-невъзмутим, и го прибра в гънката на тогата си, която се връзваше под свободната му дясна ръка, за да образува нещо като джоб.
— Няма да съм спокоен, докато не го депозирам в банката си.
За миг се поколеба, после добави:
— Юлия ще навърши осемнайсет едва през май, но мисля, че не си струва заради това да отлагаме сватбата за средата на юни. Ако си съгласен, можем да заплануваме церемонията още за април.
— Струва ми се приемливо — кимна Марий.
— Бях го решил още преди да дойдеш — заобяснява бащата, надявайки се с приказките си да премахне неудобството, което се беше създало между двамата. — Много е неприятно, когато едно момиче се е родило в единственото време на годината, което се смята за предвещаващо злощастен брак. „Макар че защо точно късната пролет и ранното лято трябва да носят лош късмет, не ми е никак ясно“ — замисли се той, но скоро забрави това си мрачно настроение и се запъти към вратата. — Ти почакай тук, Гай Марий, ей сега ще ти пратя Юлия.
Сега дойде ред на Гай Марий да кърши ръце от притеснение. В малката, но спретната стаичка го обземаше неприятното чувство на страх от нещо, с което няма да му е по силите да се справи. Как се надяваше момичето да не го приеме прекалено хладно! Поне малко да й се беше понравил! Вярно, нищо в поведението на Цезар не му подсказваше, че сделката между двама им се извършва без съгласието на дъщеря му, но той твърде добре знаеше за онази дистанцираност, дори антипатия, с която двама души могат да се отнасят един към друг, без никога да я назоват на глас. А Марий усещаше дълбоко в себе си, че му се иска Юлия да го приеме изцяло и без задръжки. И все пак как би могло момиче като нея да допусне доброволно до себе си човек, който не само че произхожда от среди, напълно чужди на нейните, но и не може да я спечели нито с красота, нито с младежка жизненост? Колко ли сълзи е проляла бедната девойка, когато е научила от баща си какво й се готви? Дали вече тайно не е зарекла любовта си за някой млад аристократ, който обаче в името на семейния интерес трябва да потъне в забрава? Италийски простак, незнаещ думичка гръцки — беше ли това достойна партия за една Юлия!
Вратата към перистила се отвори и слънцето триумфално нахлу в таблинума, ослепително с неземния си блясък. На фона му се открояваше силуетът на усмихнатата Юлия, протегнала ръка към гостенина.
— Гай Марий — приветливо се обърна тя към него, сякаш присъствието му я радваше.
— Юлия — отвърна й Марий, като пристъпи напред, за да й подаде на свой ред ръка. По лицето му се беше изписало известно смущение, защото не знаеше точно как трябва да се държи. Покашля се и като не му хрумна нищо друго, мина по същество: — Баща ти сигурно ти е казал?
— О, да — кимна му тя, но усмивката й не помръкна. На Марий дори му се стори, че девойката срещу него всеки миг ще прихне да се смее, и то не от момичешко неудобство, а просто защото й е леко на сърцето. Но Юлия скоро се овладя и по всичко личеше, че е господарка на положението, при все се отнасяше с нужното уважение към гостенина.
— И нямаш нищо против? — бръкна сам в раната си той.
— Очарована съм — поглъщаше го тя с красивите си, топли, сиви очи, без усмивката й да помръкне дори за миг. Сякаш за да го увери в искреността си, тя го погали по дланта и я притисна още по-силно в своята. — Гай Марий, Гай Марий, няма защо да се притесняваш! Наистина съм очарована, повярвай ми!
Той извади лявата си ръка изпод тогата си и я хвана за тънките китки, вперил почти несъзнателно поглед в безупречно поддържаните й нокти и белите нежни пръсти.
— Но аз съм стар!
— Тогава значи предпочитам старци… — отвърна му тя, — щом те харесвам.
— Харесваш мен?
Юлия примигна, сякаш недоумението му я изненада.
— Разбира се! Иначе щях ли да се съглася да се омъжа? Баща ми е прекалено мил и благороден, за да ме накара насила. Дори да е бил сигурен, че те искам за мъж, пак не би ме предложил без собственото ми съгласие.
— Но сигурна ли си, че не си си го внушила нарочно? — недоумяваше Марий.
— Не беше необходимо — търпеливо отвърна тя.
— Навярно има някой младеж, който те привлича много повече от мен.
— Нищо подобно. Всички младежи ми напомнят прекалено много за братята ми, за да са ми интересни.
— Но… но… — чудеше се той какво да й възрази и се хвана за най-глупавото. — Но виж какви вежди имам само!
— Разкошни са — не искаше да отстъпи тя, — вдъхват респект.
Марий целият се изчерви от неудобство, а това съвсем го лиши от способността да спори. Изведнъж си даде сметка, че момичето насреща му, колкото и да е самоуверено, си оставаше едно невинно създание, което не можеше дори да предположи какво му е на мъж като него в такъв момент.
— Баща ти каза, че можем да се оженим през април, преди рождения ти ден. Съгласна ли си?
Юлия леко се намръщи.
— Ами да, защо не, ако наистина настоява. Но ако зависеше от мен, бих желала това да стане по-рано, още през март. Винаги съм искала да се омъжа на празника на Анна Перенна.
Изборът й беше доста озадачаващ. Денят беше едновременно подходящ и напълно неподходящ за подобни церемонии. Празникът на Анна Перенна, който се честваше при първото пълнолуние в началото на март, беше изцяло свързан с луната и с вече отминалата Нова година. Самият ден беше благоприятен, но на следващия се гледаше с лошо око.
— Не се ли страхуваш да започнеш брачния си живот под лошо знамение? — попита той.
— Никак — твърдо отговори момичето. — Никакви знамения не биха могли да ни навредят.
Сложи ръката си върху неговата и го погледна в очите.
— Майка ми позволи да остана съвсем за кратко насаме с теб, а има един въпрос, който двамата трябва да обсъдим, преди да е дошла. Става дума за зестрата ми — усмивката й помръкна и тя замислено го изгледа. — Не мисля, че съвместният ни живот с теб, Гай Марий, ще се окаже лишен от радост и щастие, защото в твое лице виждам почтен и в същото време благоразумен човек. А някой ден ще се убедиш, че и аз по нищо не ти отстъпвам. Ако двамата съумеем да се уважаваме взаимно, сигурно ще бъдем щастливи. Но майка ми изрично настоява да получа своята зестра, за което пък баща ми никога не би посмял да отвори дума пред теб. Разбира се, подобна зестра ще ми е нужна, колкото да съм осигурена и да не завися изцяло от теб — все пак някой ден може да ти хрумне да се разделиш с мен. Баща ми обаче е толкова стъписан от твоята щедрост, че за нищо на света не би поискал повече. Така че му обещах сама да те помоля за това, и то преди майка ми да е дошла. Защото тя съвсем няма намерение да си мълчи.
В погледа й не се четеше алчност, а само загриженост.
— Навярно би могъл да отделиш известна сума, която, ако не се стигне до развод, ще остане колкото за мен, толкова и за теб самия. И едва ако се разделим, ще я взема.
Малката адвокатка! Римлянка до мозъка на костите си. Всяко изречение беше толкова добре премерено: хем да звучи невинно, хем да бъде убедително.
— Мисля, че е напълно възможно — съгласи се Марий.
— Ще направиш така, че докато съм ти жена, да нямам достъп до тези пари. Така всички ще знаят, че съм честна спрямо теб.
— Ако наистина е такова желанието ти, не виждам никакви пречки. Но не разбирам защо трябва да те лишавам от средства. С удоволствие още сега ще прехвърля част от имуществото си на твое име и ще разполагаш с него, както намериш за добре.
Тук Юлия не можа да се въздържи и се засмя.
— Все едно си избрал не мен, а Юлила! Не, благодаря ти, Гай Марий. Предпочитам всичко да бъде така, както го изисква етикетът — нежно му рече тя и приближи лице до неговото. — А сега ще ме целунеш ли, преди да е дошла майка ми?
Това й желание го обърка много повече от мисълта за зестрата й. Изведнъж си каза, че за нищо на света не бива в подобен миг да я разочарова или да я отблъсне от себе си. Но какво знаеше той за целувките, за ласките? В самооценките си като мъж никога не се беше интересувал от мнението на случайните си любовници и досега не се беше случвало някоя от тях да му заяви, че е добър или не в леглото и в прелюдиите преди него, и то не за друго, а защото самият Марий никога не беше обръщал внимание на ласките, с които даряваше тези си избраници за нощ — две. Освен това нямаше представа какво очаква една девойка от първата целувка на любимия си. Трябваше ли да я притисне до себе си и да я целуне с цялата страст, на която беше способен, или пък да се задоволи само с едно леко докосване, оставяйки милувките за по-късно? Кое бе по-уместно: чувствеността или уважението, след като тъй и тъй любовта не представлява друго, освен надежда за щастливо бъдеще? Юлия беше загадка, към която той не можеше сам да открие ключа; нямаше представа какво очакваше тя от него, нито какво желае. Единственото, което знаеше, бе, че иска да й се хареса.
В крайна сметка Марий пристъпи към нея и леко се наведе, защото тя беше необичайно висока за жена, и усети хладните й, меки като коприна, но плътно стиснати устни. Инстинктът бързо реши дилемата му и като затвори очи, той остави инициативата на девойката. За самата Юлия целувката беше нещо съвършено ново, желано, но в същото време непознато. Цезар и Марция се бяха погрижили да държат дъщерите си едва ли не под похлупак. Голямата, която отрано се беше отдала на учението и интелектуалните занимания, можеше и по нищо да не прилича на сестра си, но това не означаваше, че не изпитва силни чувства. И двете бяха способни на желание и страст, с тази разлика, че всяка щеше да ги прояви по свой начин.
Когато понечи да издърпа ръцете си от неговите, Марий дори не се опита да ги задържи и вече беше готов да отстъпи, но тя го прегърна и притисна още по-силно устните си към неговите. Едва сега се реши да ги поотвори, но в същото време той на свой ред се възползва от свободните си ръце, за да я обгърне през кръста. Плътната му, надиплена тога ги държеше на разстояние, но това ни най-малко не ги притесняваше. И двамата едновременно усетиха кога трябва да престанат с това взаимно изучаване и да прекъснат целувките си.
Междувременно в стаята безшумно беше влязла Марция, която, макар и да ги залавяше на местопрестъплението, едва ли би им направила забележка. Устните на Марий бяха не върху тези на дъщеря й, а само върху едната й страна, докато самата Юлия с премрежения си поглед издаваше задоволство и в същото време сигурност и спокойствие като някоя котка, която е била погалена точно там, където й е най-приятно.
Двамата отстъпиха назад, без ни най-малко да се смутят от присъствието на майката, в чийто поглед обаче Марий прочете скритата тъга. Той лесно можеше да си обясни какви чувства напират у една аристократка не от толкова древен род, колкото съпруга си, но все пак държащ дъщеря й да се омъжи за човек от своята среда, пък ако ще и без пукната пара. Но щастието, което го изпълваше в този миг, му позволяваше да не обръща внимание на тревогите на бъдещата си тъща, която тъй и тъй беше само две години по-млада от него. За себе си Марция несъмнено беше права: Юлия заслужаваше някого далеч по-млад и по-достоен от един италийски простак без думичка гръцки. Което пък не означаваше, че Марий лесно ще се откаже от нея — за нищо на света! Напротив, щеше да направи всичко по силите си, за да убеди майката, че дъщеря й си е намерила най-прекрасния съпруг на света.
— Поисках си зестра, мамо — побърза да изрече Юлия, — и всичко вече е уредено.
Марция беше твърде възпитана, за да не издаде неудобството си. Ето защо побърза да обясни на бъдещия си зет:
— Всъщност аз самата настоявах за това. Не дъщеря ми или мъжът ми.
— Разбирам — любезно й кимна той.
— Ти си изключително щедър с нас. Благодарим ти, Гай Марий.
— Позволи ми да не се съглася с теб, Марция. Вие сте далеч по-щедри от мен. Юлия представлява безценно съкровище.
В съзнанието на Марий се запечата собствената му реплика и когато скоро след срещата с Марция напусни дома й, изпълнен със светли мечти за бъдещето си, той реши, вместо да завие както обикновено след Весталските стълби наляво, да свърне вдясно, да заобиколи кръглия храм на Веста и като продължи нататък по тесния проход, образувал се между Регията и Домус публикус, да излезе на най-стръмната отсечка на Вия Сакра, наречена поради тази причина и Кливус Сацер.
Забърза нагоре по склона с мисълта да стигне Портикус Маргаритария, преди търговците да са затворили дюкяните си. Мястото представляваше внушителна аркада, построена във формата на правоъгълник около обширно празно пространство, и се славеше с най-изкусните златари в цял Рим. Беше получило името си[1] от търговците на бисери, които първи се бяха установили тук, още по времето, когато аркадата беше новоиздигната; това беше времето на голямата победа над пълчищата на Ханибал, заради която всички закони, забраняващи на римските жени да носят по себе си накити и бижута, бяха отменени, превръщайки златарството в изключително доходен занаят.
Марий беше решил, че на всяка цена трябва да купи перла за Юлия, и както повечето жители на града, знаеше къде да потърси: в дюкяна на Фабриций Маргарита. Първият Марк Фабриций беше и първият сред търговците на бисери, и когато се беше захванал с търговията, все още перлите му бяха от сладководни миди, от скални и тинести стриди или от морски полипи, поради което всички бяха дребни и по-тъмни на цвят. Но с времето той до такава степен овладя занаята си, че като хрътка започна да надушва и най-невероятните следи, които можеха да го отведат до истинските перли от приказките; докато един ден ги откри на брега на Арабския залив, малко преди Етеопия — след продължителни пътешествия из цял Египет и Набатейска Арабия. В началото и те му се струваха ситни и с твърде неправилна форма, но притежаваха най-важното — млечнобелия цвят, характерен за истинския бисер. По-късно името му се прочу из цял свят и това му помогна да открие нов и далеч по-богат източник на бисери: Крайбрежието на Индия и на големия крушовиден остров Тапробан на юг от нея. Тогава си прикачи към името прозвището Маргарита, установявайки истински монопол върху търговията с океански перли. Сега, по времето на консулите Марк Минуций Руф и Спурий Постумий Албин, внукът му — който също се казваше Марк Фабриций Маргарита — беше снабдяван редовно със стока, достойна за всеки вкус, разбира се, ако е порядъчно подплатен с пари. Стъпеше ли някой в магазина на Фабриций Маргарита, можеше да е сигурен, че ще намери точно каквото търси.
И сега търговецът бързо откри онази перла, която Марий мислеше като най-подходящ подарък за Юлия, но не му я даде веднага. Клиентът му предпочиташе да почака няколко дни, но да види не просто едно блестящо камъче, а тежка огърлица, в която лунният блясък на бисера ще се съчетава с този на златото и на няколкото по-малки перли. За пръв път в живота си Марий бе пожелал да дари жена с нещо ценно и мисълта за това заедно със спомена от първата целувка и радостта, че е истински желан от някого, не го напускаха нито за миг. Макар и да не беше голям любовчия, той познаваше достатъчно добре жените, за да повярва в искреността на Юлия, когато твърдеше, че му отдава сърцето си по собствено желание. Самата мисъл, че е спечелил сърце като нейното, младо и чисто, но в същото време сърце на човек, роден със синя кръв в жилите, го изпълваше с признателност, която го подтикваше да обсипва избраницата си с дъжд от скъпоценни подаръци. Желанието на Юлия да живее с него Марий тълкуваше като най-красноречивото знамение за едно щастливо бъдеще. Тя беше неговият скъпоценен бисер и той щеше да й се отплати не с друго, а именно с бисери, със сълзите на далечната тропическа луна, попаднали на дъното на океана, за да замръзнат и приемат формата на неговата благодарност. Щеше да й потърси индийски диамант, по-твърд от всеки друг скъпоценен камък и голям колкото лешник… щеше да й поднесе прекрасния зелен смарагд, дошъл чак от Скития, за да я стопли с вълшебния син блясък, идващ от самата му душа… щеше да я зарадва с рубини, искрящи като прясна кръв…