Метаданни
Данни
- Серия
- Съни Рандъл (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Perish Twice, 2000 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Дора Барова, 2000 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 3,9 (× 7 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2020 г.)
Издание:
Автор: Робърт Паркър
Заглавие: Огън и лед
Преводач: Дора Барова
Година на превод: 2000
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Обсидиан
Град на издателя: София
Година на издаване: 2000
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Балканпрес“ АД — София
Редактор: Кристин Василева
Технически редактор: Людмил Томов
Коректор: Петя Калевска
ISBN: 954-8240-97-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10210
История
- — Добавяне
8
Карах към центъра на града по северната страна на реката и минах на отвъдния бряг по моста Лонгфелоу. В три часа седях в кабинета на Хал и съзерцавах през прозореца бреговата линия южно от Бостън. Гледката беше чудесна, но достъпът до нея се ограничаваше до хора, желаещи да стоят цял ден в офис на висок етаж. Хал седеше зад бюрото си в пълна униформа — бяла риза с колосана яка, червеникавокафява вратовръзка с дребни златисти шарки, широки червеникавокафяви тиранти. Копчетата за ръкавели сияеха в приглушено самодоволство. Сакото на тъмносиния му костюм висеше на закачалка от вътрешната страна на вратата. В своя кабинет, в работно облекло, Хал изглеждаше просто завършен. Не бях стъпвала досега тук. Бях се срещала с него най-вече на семейни тържества и там той беше извън своята естествена среда. В извънработно време изглеждаше някак половинчат, сякаш непрекъснато очакваше нещо. А тук, в своя кабинет, бе по-едър, дрехите му седяха по-добре, усмивката му бе по-лъчезарна, погледът — по-пронизителен.
— Ооо — възкликнах аз, защото знаех, че иска да чуе реакцията ми, — с кабинет като този да не би също така и да ти плащат?
— Не достатъчно — отвърна той. — Искаш ли кафе? Сок? Нещо газирано?
— Кафе. С мляко и захар.
Хал се приведе над интеркома на бюрото си.
— Дейзи — нареди той, — донеси ни две кафета, сметана и захар. Благодаря.
После се облегна щастливо назад в своя кожен стол с висока облегалка.
— Как е Ричи?
— Добре е — отвърнах.
— Често ли го виждаш?
— Веднъж седмично.
— Наистина ли?
— Да. Как е Елизабет?
Той вдигна рамене. Аз чаках. Стройна жена със силно опъната назад коса влезе в кабинета на Хал с поднос. Усмихна се, наля ни кафе от кана, предложи захар и мляко, сложи подноса на масичката пред прозореца с изглед към южния бряг и се оттегли.
— Двамата с Ричи се разбирате, така ли?
— Много добре. Далеч по-добре, отколкото през последните дни от брака ни.
— Мислиш ли, че ще се съберете отново?
— Зависи какво искаш да кажеш. В известен смисъл ние сме заедно. Струва ми се, и двамата знаем, че всеки от нас има свое място в живота на другия. Изпробваме различни сценарии.
— Така ли?
— Да.
— Какви например?
— Каквито не ти влизат в работата. Не мисля, че ме повика, за да си побъбрим за Ричи.
— От време на време забравям каква си, Съни. — Хал се усмихна. — Благодаря, че ми го напомни.
— Искаш да говорим за Елизабет ли?
— Да.
— Е, давай.
— Съни, тя ме преследва.
Отметнах глава назад, втренчих се в елегантния таван и въздъхнах.
— А, да, голямата сестра — казах.
— Следва ме по петите, когато съм с Нанси, понякога идва тук и виси във фоайето пред асансьорите.
— Ти изнесе ли се от къщи?
— О, по дяволите, да.
— При Нанси ли отиде?
— О, по дяволите, не.
— Мислех, че я харесваш.
— И аз навремето мислех, че харесвам Елизабет.
— Хубаво е да си предпазлив.
— И така, какво ще правим ние с теб с Елизабет?
— Какво е това „ние с теб“, бледолики?
— Съни, трябва да ми помогнеш.
— Хал, ти си съдружник в най-голямата юридическа фирма в града. Издействай си заповед жена ти да не се доближава до теб или пък се разведи.
— Преди два дни сутринта излизам от дома на Нанси и гледам, Елизабет паркирала точно зад моята кола. Не казва нищо, просто седи там.
— Крий се.
— Искаш да кажеш мотели под фалшиво име, плащане в брой на рецепцията?
— Да.
— Така не може да се живее.
— Процедурата по развода в ход ли е?
— Не знам.
— Не знаеш ли? При цялото ми уважение към теб, Хал, ти си един скапан адвокат. Без да те обиждам.
— Възнамерявах да оставя на нея да подаде молба за развод. Мислех, че е — той вдигна рамене, търсейки думи — по̀ джентълменско.
Не свалях очи от него.
Изглеждаше възможно най-неловко в своя голям кабинет със своята колосана бяла риза и златните копчета за ръкавели.
— Не… не знам. Мисля, че се чувствам виновен — промърмори той.
— И какво искаш да направя?
— Можеш ли да поговориш с нея?
— Предполагам.
— Ти ме забърка в тая каша.
— Добре. Ще говоря с нея. Но и двамата знаем кой те забърка в тая каша.
Той кимна печално.
— Май фактът, че мисля с оная си работа.
— Именно — отвърнах.