Метаданни
Данни
- Серия
- Съни Рандъл (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Perish Twice, 2000 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Дора Барова, 2000 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 3,9 (× 7 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2020 г.)
Издание:
Автор: Робърт Паркър
Заглавие: Огън и лед
Преводач: Дора Барова
Година на превод: 2000
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Обсидиан
Град на издателя: София
Година на издаване: 2000
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Балканпрес“ АД — София
Редактор: Кристин Василева
Технически редактор: Людмил Томов
Коректор: Петя Калевска
ISBN: 954-8240-97-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10210
История
- — Добавяне
12
Обядвах с Елизабет в дома й в Уестън. Не си падах по такива квартали като Уестън. Къщите бяха твърде раздалечени една от друга. Алеите до входните врати прекалено дълги. Имаше много дървета, а улиците пустееха и аз винаги изпитвах чувството, че някой враждебен дивак ме дебне от засада.
Седяхме в зимната градина на малка маса, а менюто ни се състоеше от супа от тиквички и салата „Цезар“ с пиле, закупена за случая от деликатесния магазин. Роузи не беше с мен. Домът на Елизабет беше безупречно чист, а Роузи със сигурност щеше да остави някой и друг черен косъм на бяла повърхност или обратното, а аз не желаех битки с Елизабет и по този повод, докато се сражаваме по повод това, че шпионира своя отчужден съпруг.
— Ричи имал ли е някога преди връзка с друга жена?
— Не, доколкото знам.
— А сега?
— Не знам.
— Не си ли любопитна?
— Разбира се, но се справям.
— Какво значи „справям се“?
Презрението на Елизабет по отношение на всичко, което не разбираше, беше безмерно. Много неща не схващаше и ако го признаеше, щеше навярно да бъде принудена да признае, че е глупава. Но тъй като бе завършила „Маунт Холиуок“, не беше възможно да е глупава. Затова аз трябваше да изляза глупачката. Разбирах го. Едва ли не се възхищавах колко логично й изглеждаше всичко.
— Разводът означава, че и двамата имаме право да се срещаме с когото си искаме — поясних.
— Но не те ли човърка отвътре да узнаеш?
— Желанието да узная не носи нищо добро нито на мен, нито на Ричи, нито на отношенията ни.
— О, господи, не използвай тази глупава дума.
— Отношения ли?
— Божичко, лошо ми става, като я чуя.
— Добре, какво ще кажеш, ако го нарека приятелство?
— Приятелство ли?
— Да. Ние с Ричи сме приятели. Работим по въпроса дали можем, или не да бъдем нещо повече от това.
— Бих си помислила, че на този въпрос е даден отговор, когато сте се развели.
— Сигурна съм, че би си помислила. Но всъщност разводът направи този въпрос възможен.
Елизабет се засмя с гадничък презрителен смях. Бях чувала този тих смях и преди. Използваше го, когато не разбираше за какво става дума. Когато бях малка и мама мислеше, че Елизабет е умницата, този смях ме смразяваше и ме караше да замлъкна. Но вече не ми действаше така.
— Хал ми дойде на гости — казах.
Елизабет ми предложи хлебчета в покрита със салфетка в синьо и бяло кошничка. Взех си едно.
— И какво искаше гадният малък чеп?
Усмихнах се.
— Хал не е толкова малък — казах.
Елизабет беше оставила лъжицата си на масата и се бе привела напред.
— Какво искаше? — попита пак.
— Каза, че го преследваш. Искаше да те накарам да престанеш.
— Преследвам го? Копеле! Ще го следя до гроба, проклетия му мръсник.
— Защо?
— Защо ли? — Очите на Елизабет засвяткаха. — Няма да седя със скръстени ръце я, когато ме зарязва заради някаква си курва. Ако се кани да продължава да я чука, ще му се наложи да се изправи пред мен, когато и да приключи.
— Каква ти е целта?
— Целта ли?
— Да. Какво се опитваш да постигнеш?
— Каквото казах. Ще ги накарам и двамата да страдат.
Кимнах и хапнах малко супа. Беше доста вкусна.
— Каза ли на мама и татко? — попитах.
— Не. А ти каза ли им, когато бракът ти се скапа?
— Да.
— И те как реагираха?
— Мама заяви, че е много разочарована и че трябвало да отида при нея, преди да е станало твърде късно, за да може да ни сдобри.
— О, господи.
— Татко каза, че съм голяма жена и че той ще направи това, което е най-добро за мен. И че трябва да му кажа, ако имам нужда от нещо.
— Не беше ли против?
— Нима не познаваш родния си баща? Никога, откакто сме се родили, не е бил против каквото и да било, което някоя от нас е направила.
— Е, не искам да им казваш.
— Това си е твоят живот, ти им разкажи всичко, когато пожелаеш.
Изядох си супата. Елизабет отнесе празните чинии и донесе салатата. Декорът наоколо направо дразнеше. Приличаше на привлекателна жена, наплескана с твърде силен грим. Всичко беше прекомерно и неестествено. Зачудих се колко ли често тя и Хал са седели тук в натруфената зимна градина на претенциозната къща и са разговаряли за нещо. Беше ми трудно да си представя разговор с Елизабет за нещо съществено и все пак Хал беше ходил с нея, бе се оженил за нея и бе живял дълго с нея. Би трябвало да са имали някакъв вид отношения.
— В какво най-много ти липсва Хал? — попитах.
— Що за тъп въпрос! — отвърна тя.
— Отговори ми умно. Коригирай го.
— Ще му взема всичко, до последния цент.
— Говори ли вече с адвокат?
— Не.
— С кого си говорила?
— Не съм говорила с никого. Защо да дрънкам наляво и надясно за това?
— Елизабет, няма нищо срамно един брак да се разтрогне. Непрекъснато се случва.
— Не си спомням ти да си дрънкала за това.
Вече си спомнях съвсем ясно защо не бях прекарала много време в разговори със сестра си.
— Да скъсаш с един човек не е срамно нещо — казах. — Въпросът е дали постъпваш порядъчно, или не по отношение на него.
— Порядъчно ли… Ще го изтормозя това копеле.
— И себе си.
— Какво?
— Това, което правиш, те унижава, Елизабет. И му позволява да ти управлява живота. Той отива на среща. Ти трябва да го последваш. Той не излиза. Ти можеш да си останеш вкъщи. Кой дирижира тази ситуация?
— Този кучи син не може да се отнася с мен така — каза Елизабет, лицето й започна да се стяга, появиха се сълзи и тя заплака.
По дяволите!