Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Feng-Shui Junkie, 2000 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Весела Прошкова, 2004 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,5 (× 46 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- bridget (2011)
- Разпознаване и корекция
- Daniivanova (2011)
- Допълнителна корекция и форматиране
- Xesiona (2011)
Издание:
Брайън Галахър. Фън шуй откачалки
ИК „Фокус“ ООД, София, 2004
Редактор: Гергана Рачева
ISBN: 954–783–026–0
История
- — Добавяне
47
Часът е дванайсет без пет. Никол стои пред пансиона, държи под мишница от онези папки, в които художниците носят материалите си. Издокарала се е с високи светлокафяви ботуши (същите, които видях да си купува, когато я проследих в търговския център), бежова минипола и лимоненожълта блузка. На шията й блещука златна верижка. Май е била на фризьор — в златистата й къдрава коса, която се спуска на раменете й, проблясват оранжеви кичури.
Боже, колко сексапилни са дългите й крака, колко сърдечна е усмивката й! Така се вбесявам, че ми идва да си отхапя езика.
Вместо това свалям стъклото, усмихвам се престорено.
— Радвам се да те видя, Джулиан — тя прокарва длан по колата, все едно милва котка. Каква ирония — Макс лежи в багажника, но вече е в друг свят.
— Фантастична кола!
— Така е. При това е зелена. Един от любимите ти цветове.
— Твоят ли е?
— На баба ми. Никол, случи се нещо. Каня те на гости у дома. Изражението й се променя — тя съжалява, че ще ме разочарова.
— С удоволствие. Но следобед ще ме снимат за моя каталог, запазила съм си час при фризьор…
— Спешно е!
— Ронан ще ме фотографира, не мога да му откажа.
Изумено я зяпвам:
— Той пък какво разбира от фотография?
— Много е талантлив. Направи доста снимки в Париж, току-що ги взех от фотоателието. В чантата ми са — искаш ли да ги разгледаш?
— Добре, но като отидем у дома.
— Много извинявай, обаче не мога да дойда. В три часа имам среща с Ронан в зоопарка.
— Шегуваш се.
Тя обяснява:
— Според него ще бъде много оригинално да ме снима до големия аквариум с тропически рибки. Какво ще кажеш?
Не смея да я погледна.
— Много оригинално — промърморвам.
— Затова първо искам да си направя прическа — тя прокарва длан по косата си, сякаш милва живо същество.
— Никол, моля те, ела у дома. Покани Ронан. Изгарям от желание да се запозная с него. Ще обядваме заедно… ще ви приготвя салата с авокадо и манго. Сигурна съм, че ще му хареса.
— Той много обича авокадо и манго, обаче…
— После ще отидете в зоопарка, където ви е мястото.
Никол кръшно се засмива. После пита защо толкова държа да ми гостува именно днес.
— Става въпрос за Макс — промърморвам, като избягвам погледа й.
— За Макс ли? Добре ли е миличкото ми животинче?
— Боя се, че не. Струва ми се, че е болен. Страхувам се да поема отговорността за него. Затова искам да го видиш и да прецениш какво е състоянието му.
Бинго! Хвана се в капана! Започва да ме разпитва с какво съм го хранила, дали случайно не е погълнал я препарат против хлебарки, я друга отрова.
Разказвам й как съм го забелязала да гризе някакво растение в съседната градина на покрива, а наблизо е имало флакон с препарат за унищожаване на плевелите.
Тревогата на Никол нараства.
Хвърлям още една примамка:
— Тъкмо ще ми разкажеш още подробности за фън шуй. Спешно ми е необходима консултация със специалист по въпроса.
Тя е раздвоена между възможността да види Макс и да говори на любимата си тема и необходимостта да си направи прическа. Труден избор, нали?
Колебае се само миг, после приема поканата ми с уговорката, че посещението й ще бъде съвсем кратко.
Прекрасно. На бърза ръка ще я заключа на терасата, ще повикам Ронан и ще сложа край на тази злощастна трагикомедия. Може би ще повикам и Силвана, за да наблюдава от кулисите.
— Може ли да отидем с твоята кола? — пита тя, все едно е дете, което иска да го повозят.
Не, опасно е. Вонята започва да се усеща в купето. Не се страхувам, че Никол ще разбере от какво е — в края на краищата живият Макс миришеше съвсем различно. Нищо чудно обаче да вземе да ме разпитва дали не съм оставила капака отворен и в багажника да е влязъл примерно таралеж. Типично за нея е да се безпокои за съдбата на горкото бодливо животинче.
— Не. Ти тръгни след мен, ще ти показвам пътя.
— Добре.
— Следвай ме неотлъчно.
* * *
По пътя към новия ми мезонет виждам голям контейнер за смет. Удрям спирачки, Никол спира зад мен. Слизам, отварям багажника. За щастие тя остава в колата. Изваждам клетката, напъхана в найлоновия чувал, хвърлям я в контейнера.
Отново сядам зад волана и потеглям.
Никол покорно ме следва.
* * *
Щом влиза в новото ми жилище, тя възторжено възкликва:
— Колко е хубаво у вас, Джулиан! Още в коридора се усеща сливане на енергиите.
— Благодаря.
— Макс е късметлия.
— Така си е.
— Къде е? Искам да го видя.
Бързам да я отклоня от опасната тема:
— Имаш много хубава златна верижка.
— Ронан ми я подари — надълго и нашироко започва да обяснява откъде е купил бижуто, къде са се намирали, когато й го е подарил, но аз влизам в дневната и я оставям в коридора да бърбори за Ронан, а когато приключва хвалебствията по негов адрес, тя подхваща друга хвалебствена реч, този път предназначена за жилището ми — колко хармонична била атмосферата, как през остъклените врати към кухнята и хола прониквала повече светлина.
Изваждам от барчето бутилка с бренди.
Никол още е в коридора. Повтаря, че всичко много й харесва, само дето спираловидната стълба към горния етаж, която безусловно е много красива, е в противовес с принципите на фън шуй, тъй като потиска енергиите в къщата.
Интересна информация, с която при други обстоятелства бих се съгласила, обаче в момента не ми е до фън шуй. Наливам си пълна чаша с бренди, за да се поуспокоя.
— Хубаво е, че има повече свободно пространство — продължава тя. — Излишните мебели създават усещането, че се задушаваш, спират притока на енергия.
— Ясно.
Никол най-сетне влиза в хола и веднага отбелязва, че е хубаво да имам букет от хризантеми, защото създавали атмосфера на душевен мир.
Отпивам голяма глътка. Защо ли я излъгах, че искам мнението й във връзка с фън шуй? Трябваше да й кажа, че Макс не се чувства добре и да не се разпростирам в подробности. Дано не надникне в спалнята ми. Ако види магнолията, до утре няма да си затвори устата.
— Смяташ ли да оставиш стените бели, Джулиан?
Не отговарям. Мисля си само, че от няколко месеца тази жена спи със съпруга ми.
Тя обяснява, че цветът има лечебни свойства — различните съчетания от цветове се отразяват както на здравето, така и на настроението.
— Белият цвят символизира невинност и податливост към внушения — продължава, без да знае, че от дърдоренето й започва да ми се повдига. — Пречи да си създадеш окончателно мнение по един или друг въпрос, тъй като предоставя прекалено много възможности.
— Не се затруднявам при съставянето на мнение, Никол. Затруднявам се само когато околните не се съобразяват с него. Какво ще пиеш? Мога да ти предложа коантро — имам неотворена бутилка. Някой е изпил до дъно предишната — интересно кой ли е бил?
Тя пита дали имам плодов сок, защото напоследък „се била запалила по здравословния живот.“
— Боя се, че в този дом не се придържаме към принципите на здравословния живот — взимам бутилката с коантро. — Разполагаме само с продукти, които сериозно увреждат здравето.
Знам, че не бива да пия бренди. Ала не желая да се заричам, че ще се откажа от алкохола или от всичко (секс, лекарства и прочие), което ти помага криво-ляво да оцелееш.
Наливам й коантро, подавам й чашата, тя безропотно я взима.
— Ще те помоля за нещо, Никол.
Тя вдига вежди, навежда се към мен, гледа ме очаквателно.
— Държа да не съобщаваш на никого адреса ми. Не желая определени приятели и познати да разберат къде живея. Ще ми се да го запазя в тайна дори от енорийския свещеник. Крия от всички съпруга си…
Никол усърдно кима, че разбира дилемата ми.
— Обещаваш ли да не казваш на никого къде живея?
— Обещавам — прошепва тя с абсурдна искреност, все едно казва: „И през ум не ми минава да издам тайна, която някой ми е доверил.“
Въпреки това й нямам доверие. Затова уточнявам какво имам предвид. Безпокоя се, тъй като фразата „Обещавам да не казвам на никого“ в повечето случаи означава „Обещавам да не казвам на никого, освен на съпруга или на любовника ми, на Хю, Орла, Миксър, Фреди, Сандра, Бърнис, Донал, на сестрите, майка ми и леля ми, на колежките и на приятелките от фитнес залата, на градинаря Джон, който знае да си държи езика зад зъбите, и още на… да видим… Мейбъл, секретарката в салона за масаж, библиотекарката в Дийнгрейндж, която винаги чете някаква книга и не си пада по клюките, и, разбира се, на новия помощник на енорийския свещеник, дето наскоро пристигна от Нигерия и без това няма с кого да клюкарства — всички те са олицетворение на дискретността.“
Обяснявам накратко какво самата аз разбирам под „Обещавам да не казвам на никого.“
Опитвам се да й набия в главата, че ако издаде пред някого местонахождението на тайната ми квартира, със собствените си ръце ще я разчленя, но преди това ще изтръгна езика й и ще го хвърля в аквариума в зоопарка, за да послужи за храна на забележителните му обитателки.
Тя се облещва — може би я измъчва тревожното усещане, че изобщо не се шегувам.
— Ето защо се питам дали мога безрезервно да ти се доверя, Никол — казвам в заключение. — Например да не издадеш адреса ми дори пред Ронан.
— Разбира се, че можеш. Няма да кажа никому.
Отново отпивам от брендито си.
Поведението ми явно я озадачава и безпокои. Пита дали всичко е наред с мен.
— Ами… тъкмо сега имам семейни неприятности.
— Така и предположих — мълви тя. — Искаш ли да споделиш нещо с мен?
— Не.
— Хм… дори не знам как се казва съпругът ти.
— Хелмут.
След една-две секунди Никол колебливо подхваща:
— Името е…
— Само не казвай, че ти харесва! — прекъсвам я.
— Мисълта ми беше, че това е немско име, нали?
— Да. Както казах, със съпруга ми имаме…
Тя кима:
— Сигурно не ти е лесно.
— … известни разногласия. Хелмут иска да купим аквариум, аз не желая. Смятам, че няма да съм състояние да се грижа за рибките.
— Грешиш, Джулиан — възразява Никол. — Аквариумните рибки не изискват никакви грижи. От друга страна, стимулират положителната чи. Знаеш ли, че за събитията в живота ти може да се съди по поведението на рибките в твоя аквариум? Например ако изглеждат замаяни, това означава, че те е обзела летаргия, ако пък…
Господи, няма ли веднъж завинаги да си затвори устата!
— … ако започнат взаимно да се изяждат — добавя със смехотворна загриженост, — поведението им е признак за прекалено много стрес в живота ти.
Чакайте малко, тук нещо не се връзва.
— Ако започнат взаимно да се изяждат — възразявам, — това означава, че те са подложени на стрес. Или че са гладни.
Никол се засмива като доверчиво дете, сякаш колкото и да се опитвам, не мога да я скандализирам.
— Рибите олицетворяват още парите и семейното щастие — заявява авторитетно. — Аквариумът ще въздейства положително на взаимоотношенията със съпруга ти. Говоря съвсем сериозно.
— Съмнявам се.
— Така е, повярвай ми.
— Ронан има аквариум, нали?
Тя кима, изглежда озадачена.
— Ако аквариумът въздейства положително на отношенията между съпрузите, защо той твърди, че с брака му е свършено?
Обаче Никол пак започва да философства, все едно е имунизирана против здрав разум:
— Не става въпрос само за семейно щастие; както вече споменах, аквариумът допринася за финансови печалби.
Не издържам:
— Виж какво, хайде да сменим темата, а?
Само че тя така се е разпалила, че няма спиране. Казва, че ако държиш аквариум в зоната на кариерата, това ще се отрази положително на банковата ти сметка. Обяснява какво е „зона на кариерата“. Жилищният план на всеки апартамент е разделен на девет традиционни зони, например кариера, богатство, слава, взаимоотношения, здраве, познания…
— И деца — добавя; странно защо, изглежда ужасно уязвима.
— Деца — повтарям.
Тя кима, безпричинно се просълзява, прави ми знак да излезем в коридора, за да ми покаже зоната на кариерата. Подчинявам се.
— Повечето енергия в къщата прониква през входната врата, затова зоната на кариерата винаги е наблизо. Тя олицетворява призванието ти, жизнения ти път.
— Не го знаех.
— Жизненият път е като река. Водата е силен елемент. Което означава, че аквариумът трябва да се постави до входната врата — ето тук например… — Никол докосва ниската библиотека, но аз й обръщам гръб и се връщам в дневната; смазана съм от безкрайното й бръщолевене. Тя ме следва по петите. — Наистина трябва да си вземете аквариум, Джулиан. Дори да имате само една рибка, тя ще повлияе благотворно на брака ви.
— За шведска тройка ли говориш?
— Не те разбирам…
— Аз, Хелмут и рибката.
— Това ще бъде едно ново начало на взаимоотношенията ви — усмихва се тя.
Неволно избухвам в смях.
Отварям остъклената врата към терасата (мимоходом отбелязвам, че ключът е в ключалката), излизам навън. Никол пристъпи след мен. И ахва.
Зашеметена е от невероятната гледка към парка. Омаяна е от разнообразието на цветове, дърветата, цветята, бистрото езерце с грациозните лебеди, свежата трева, тухлената стена, ограждаща парка от едната страна, червеникавите покриви, безкрайната синева на небето…
— Трябва да го нарисувам!
— Моля?
— Джулиан — благоговейно шепне тя, — трябва да нарисувам този пейзаж. Като кътче от рая е.
— Искаш да нарисуваш моя парк ли?
— Моля те, разреши ми. Платното и стативът са в колата ми. Ей сега ще ги донеса.
— Искаш да направиш пиратско копие на моя красив парк ли?
— Джулиан! — тя се обръща към мен.
— Какво?
— Ако не ми разрешиш, няма да ти се разсърдя… може би ме мислиш за луда — подкупващо ми се усмихва, влажните й очи са като на плаха газела.
— Давай нататък.
— Съгласна ли си именно тук да започна да рисувам „Чи“? Природните красоти ме вдъхновяват.
Извръщам поглед, прехапвам устни. Наивницата смята, че с радост ще я наблюдавам как рисува копие на платното, което ще й помогне бързо да забогатее и още по-бързо да бъде изчукана от Ронан.
— Питаш дали можеш да нарисуваш „Чи“, така ли? И то на моята тераса.
— Моля те!
— Нали щеше да ходиш на фризьор?
— Прическата не е толкова важна.
— Копието никога няма да бъде същото като оригинала.
— Ще опитам да постигна възможно най-голяма прилика.
От вътрешния джоб на новото ми черно яке изваждам пакет от сините „Джон Плейър“ — трябва да правя нещо, иначе ще полудея. Изваждам цигара, захапвам я, ровичкам в джоба си за кибрит, запалвам цигарата — бас държа, че откачалки като нея, дето си падат по фън шуй, незабавно ще подхванат лекция на тема колко пагубен е никотинът за хармонията във Вселената.
Всъщност има ли значение какво ще рисува, след като я заключа на терасата и й устроя среща с любовника й?
— Виждам, че си много запалена — духвам клечката, хвърлям я през перилото.
— Съпругът ти няма ли да се разсърди?
— Напротив — ще му бъде много забавно.