Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Die Favoritin des Königs, 2008 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Ваня Пенева, 2013 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,1 (× 16 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Корекция и форматиране
- ani_petrova (2023)
Издание:
Автор: Клаудия Циглер
Заглавие: Мадам Дьо Помпадур
Преводач: Ваня Пенева
Година на превод: 2013
Език, от който е преведено: немски
Издание: първо
Издател: ИК „ЕМАС“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2013
Тип: роман
Националност: немска
Излязла от печат: 29.10.2013
ISBN: 978-954-357-244-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/9850
История
- — Добавяне
На Михаел
„Най-красивото същество, което съм срещал някога в живота си, блестящо като скала от чист диамант.“
Пролог
Образите и случките, за които вече не можеше да каже дали са спомени, или са се запечатали в паметта й като отново и отново връщащи се сънища, бяха все едни и същи. Тя беше осем-деветгодишна и тичаше с развяна бяла рокличка към гората около манастира. Сълзи мокреха бузите й. Стъпваше върху нападалите от дърветата и храстите червени и златни листа, сухата шума пращеше под стъпалата й. Виковете на монахините зад нея бързо заглъхваха.
Тичаше, сякаш никога нямаше да спре. Сухи клони я удряха по лицето, драскаха бузките и ръцете й, но тя не усещаше болка. Препъваше се в покрити с мъх камъни, счупени клони и стърчащи коренища, но не спираше. Минаваше покрай поникнали тук преди векове гъсти храсталаци и чепати стари дъбове, чиито черни дупки се взираха в нея като мрачни призрачни очи.
Беше тичала така цяла вечност, когато рокличката й се закачи в трънлив храст и тя едва не падна. Най-сетне спря. Опита се да се освободи, отчаяно задърпа и затегли тънката материя. Изведнъж полата й се скъса и тя политна. Твърде късно забеляза, че е застанала на склон. Подхлъзна се и полетя през море от листа, клони и ниски храсти, размахвайки ръце и крака в отчаяни опити да се хване за нещо. Претърколи се няколко пъти и накрая заседна.
Огледа се замаяно и понечи да се изправи. В този момент видя чифт стари, износени обувки и разбра, че не е сама. Сърцето й заби лудо.
В следващия миг кафява, изгоряла от слънцето, мръсна ръка я хвана за рамото и доста грубичко я изправи на крака. Тя вдигна глава и погледна в две дълбоки черни очи. Пред нея стоеше циганка, вързала на кръста си кърпа, от която се подаваха прясно набрани билки. В колана на полата бе затъкнат нож с форма на сърп.
Погледът на жената я прониза болезнено. Сбръчканото, обрулено от ветровете лице внушаваше страх. Момиченцето понечи да побегне, но циганката я задържа с желязна хватка. Лицето й изведнъж се промени, стана меко, почти нежно.
Малката кимна колебливо.
— Дали игуменката ще ме накаже, задето се скарах с графинята?
Старата циганка сякаш не я чу. Гледаше през нея все едно виждаше нещо в далечината. След малко се изсмя дрезгаво.
— Вярвай ми, момиче, ще дойде ден графинята — а и не само тя — ще се кланя пред теб!
Протегна ръка и с бързо движение скъса верижката от шията на бегълката. Погледна сребърното кръстче и кимна доволно.
— Ще го взема като залог, за да не забравите коя съм, мадмоазел. Един ден сигурно ще се срещнем отново.
Циганката направи поклон и отново се изсмя дрезгаво. Смехът й отекна призрачно в гората и момичето никога не го забрави. Монахините все пак успяха да я настигнат и я върнаха в манастира, за да я накажат за непослушанието и за спора с графинята. Десет удара с пръчка.
— Нямаш право дори да говориш с дъщеря на херцогиня. Ако тя благоволи да си поиграе с теб, си длъжна да го приемеш като висока, незаслужена чест — обясни абатисата, наблюдаваща с равнодушно изражение как една сестра изпълнява наказанието.
Малката не заплака, въпреки че болката извика сълзи в очите й, а подутите й пръсти пареха непоносимо. Игуменката покани херцогинята и дъщеря й да влязат. Чу се шумолене на копринени поли и тракане на токчета. Монахините се снишиха в дълбок поклон.
Вирнала брадичка, херцогинята положи ръка върху рамото на дъщеря си и гривните й зазвъняха тихо. В погледа, отправен към наказаната, се четеше досада и пренебрежение.
Момичето засрамено сведе глава.
— Мадмоазел Поасон желае покорно да помоли за извинение — обяви абатисата.
Момичето погледна към графинята и видя как в очите й блесна надменен триумф. Това я накара да се разколебае. В сърцето й се надигнаха последните остатъци от гордост, ала заплашителното лице на абатисата я принуди да сведе глава.
— Извинете — прошепна едва чуто тя.
Всички знаеха, че не тя, а графинята започна караницата, но въпреки това наказаха нея — това беше много по-унизително и болезнено от десетте удара с пръчка.
— Не забравихте ли нещо, мадмоазел Поасон? — попита с режещ глас абатисата.
Трябваше й малко време, докато разбере какво иска абатисата. Направи лек поклон и понечи да се изправи бързо, но изведнъж усети върху тила си пръчката на майката игуменка, която я принуди да сведе глава и да се наведе силно напред и надолу. Отвори очи и видя точно пред себе си красиво избродираната пола на малката графиня. Ето че пророчеството на старата циганка се сбъдна съвсем скоро, макар и обърнато с главата надолу. Как да забрави това унижение…