Метаданни
Данни
- Серия
- Гедеон Крю (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Gideon’s Sword, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Крум Бъчваров, 2011 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,6 (× 26 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Дъглас Престън, Линкълн Чайлд. Мечът на Гедеон
Американска, първо издание
Превод: Крум Бъчваров
Редактор: Иван Тотоманов
Художествено оформление на корица: „Megachrom“
Компютърна обработка: Надежда Петрова
Формат: 84/108/32
ИК „Бард“ ООД, 2011 г.
ISBN: 978-954-655-231-0
История
- — Добавяне
2.
Октомври 1996 г.
Гедеон Крю хвана нощния полет от международното летище на Лос Анджелис. Самолетът чака на пистата цели два часа, преди най-после да излети за „Дълес“. Той взе автобус до града, после метро и накрая такси — в момента финансите му най-малко имаха нужда от непредвидената цена на самолетния билет. Харчеше с тревожна скорост, без изобщо да разчита бюджета си, а последният му удар се оказа по-сериозен от обикновено и имаше проблем с пласирането на стоката.
Когато му позвъниха, отначало се надяваше, че е поредната фалшива тревога, нов истеричен пристъп или пиянска молба за внимание. Но когато пристигна в болницата, лекарят му съобщи с хладна прямота:
— Черният й дроб не функционира и тя не подлежи на трансплантация заради миналото й. Това може би е последното ви идване тук.
Майка му лежеше в интензивното. Изрусените й кичури бяха пръснати върху възглавницата, с два и половина сантиметрови черни корени и изцапана с боя кожа. Беше направила жалък нескопосан опит да си сложи сенки, все едно да боядисаш кепенците на изоставена къща. Чуваше дрезгавото й дишане през назалната канюла. В стаята цареше сумрачна тишина, нарушавана единствено от бдителното присъствие на дискретно пиукащата електроника. Изведнъж го обзеха угризения и съжаление. Беше погълнат от собствения си живот, вместо да се грижи за нея. Но след всеки негов опит в миналото тя се връщаше към бутилката и всичко приключваше със скандали. Не беше честно животът й да свърши така. Просто не беше честно.
Той хвана ръката й и неуспешно се опита да измисли какво да каже. Накрая успя неубедително да произнесе: „Как си, мамо?“, мразейки се заради нелепия въпрос още преди да го е задал.
В отговор тя само го погледна. Бялото на очите й имаше цвят на презрели банани. Костеливата й ръка стисна неговата в слаба, трепереща прегръдка. Накрая тя немощно се размърда.
— Е, това е краят.
— Моля те, мамо, не говори така.
Тя махна с ръка.
— Видял си се с доктора, знаеш как стоят нещата. Имам цироза с всичките й прелестни странични ефекти — да не споменавам сърдечната недостатъчност и емфиземата от пушенето. Аз съм развалина и сама съм си виновна.
Гедеон нямаше какво да й отговори. Знаеше, че всичко това е вярно, разбира се, и майка му беше пряма, както винаги. Чудеше се, че една толкова силна жена проявява такава слабост по отношение на химическите пороци. Не, нямаше какво да се чуди: тя имаше склонност към пристрастяване и той откриваше същото в себе си.
— Истината ще те направи свободен, но първо ще те направи нещастен.
Любимият й афоризъм винаги предшестваше нещо неприятно.
— Настъпи моментът да ти разкрия една истина… — майка му мъчително си пое дъх, — която ще те направи нещастен.
Гедеон зачака, докато тя отново вдишваше хрипливо.
— Отнася се за баща ти. — Жълтите й очи се насочиха към вратата. — Затвори.
С растящи опасения той внимателно затвори вратата и се върна до леглото.
Майка му пак го хвана за ръка и прошепна:
— Голубци.
— Какво?
— Голубци. Сарми с кисело зеле на руски.
Умиращата замълча, за да си поеме дъх.
— Това беше съветското кодово название на операцията. „Сармите“. За една нощ свиха сармите на двайсет и шестима дълбоко засекретени агенти. Просто изчезнаха.
— Защо ми го казваш?
— „Вършачката“. — Тя затвори очи, дишаше накъсано. После продължи бързо, сякаш нямаше нито търпение, нито време да му каже всичко. — Това е другата дума. Проектът, по който баща ти работеше за военното разузнаване. Нов стандарт за шифроване… строго секретен.
— Сигурна ли си, че можеш да говориш за това? — попита Гедеон.
— Баща ти не трябваше да ми казва. Но го направи. — Очите й бяха затворени и тялото й изглеждаше хлътнало, сякаш потъваше в леглото. — „Вършачката“ трябваше да се тества и назначиха баща ти. Тогава се пренесохме във Вашингтон.
Гедеон кимна. За един седмокласник преместването от Клеърмонт, щата Калифорния, в столицата не беше особено приятно.
— През хиляда деветстотин осемдесет и седма от СВРС пратили „Вършачката“ за окончателно разглеждане в Агенцията за национална сигурност, и системата била одобрена. И въведена в употреба.
— Нищо не съм чувал за това.
— Сега чуваш. — Тя мъчително преглътна. — На руснаците им трябвали само няколко месеца, за да разбият шифъра. На пети юли осемдесет и осма, веднага след Деня на независимостта, Съветите избиха всичките ония американски агенти.
Замълча и въздъхна тежко. Тихото пиукане на медицинските уреди се сливаше със съскането на кислород и приглушения шум на болницата извън стаята.
Гедеон просто я държеше за ръката; не знаеше какво да каже.
— Обвиниха баща ти за катастрофата…
— Мамо. — Той стисна ръката й. — Всичко това е минало.
Тя поклати глава.
— Съсипаха му живота. Затова направи така и взе оня заложник.
— Какво значение има сега? Отдавна приех, че татко е допуснал грешка.
Клепачите й внезапно се вдигнаха.
— Никаква грешка. Той беше изкупителната жертва.
Почти изкашля последните думи, сякаш прочистваше гърлото си от нещо неприятно.
— Какво искаш да кажеш?
— Още преди операция „Голубци“ баща ти прати докладна. Написа, че теоретичните основи на „Вършачката“ са сбъркани. Че има потенциална вратичка. Не му обърнаха внимание. Но той беше прав. Загинаха двайсет и шестима души.
Тя вдиша през носа и замачка завивката с ръце от усилие.
— „Вършачката“ беше секретна и можеха да кажат каквото си искат. Никой не можеше да им възрази. Баща ти беше външен специалист, университетски преподавател, цивилен. И го бяха лекували от депресия в миналото, факт, който много удобно можеха да изровят.
Гедеон се вцепени.
— Искаш да кажеш… че не е бил виновен той, така ли?
— Тъкмо напротив. Те унищожиха доказателствата и го обвиниха за катастрофата с „Голубци“. Затова взе оня заложник. И затова го застреляха, въпреки че излезе с вдигнати ръце — за да не му позволят да се разприказва. Хладнокръвно убийство.
Гедеон изпита някаква странна лекота. Колкото и ужасяващо да звучеше тази история, сякаш от плещите му бяха вдигнали тежко бреме. В крайна сметка се оказваше, че баща му, чието име публично очерняха, откакто Гедеон беше на дванайсет, не е някакъв депресиран и лабилен нескопосан математик. Всички подигравки и насмешки, които трябваше да изтърпи, шушукането и хихикането зад гърба му — те не означаваха нищо. И в същото време започна да осъзнава размерите на престъплението, извършено срещу баща му. Спомняше си живо онзи ден, спомняше си дадените гаранции. Спомняше си как бяха примамили баща му да излезе… за да го застрелят.
— Но кой… — започна той.
— Генерал-лейтенант Шамбли Тъкър. Заместник-началник на Службата за военно разузнаване и сигурност. Ръководител на проекта „Вършачка“. Той направи баща ти изкупителна жертва, за да се защити. Той даде заповед да стрелят. Запомни това име: Шамбли Тъкър.
Майка му млъкна, цялата в пот, задъхана, сякаш е участвала в маратон.
— Благодаря, че ми го казваш — безизразно рече той.
— Не съм свършила. — Ново мъчително поемане на дъх. Гедеон виждаше на стената уреда, измерващ сърдечния й ритъм. Пулсът й надвишаваше сто и четирийсет.
— Не говори повече. Трябва да почиваш.
— Не — с внезапна настойчивост каза тя. — Ще имам време да почивам… по-късно.
Гедеон зачака.
— Знаеш какво се случи после. Ти също го преживя. Постоянното местене, бедността. Мъжете… Просто не успях да се съвзема. Животът ми всъщност свърши в деня, в който убиха баща ти. Оттогава чувствам душата си мъртва. Бях ужасна майка. А ти… това беше страшна травма за тебе.
— Не се безпокой, оцелях.
— Сигурен ли си?
— Разбира се. — Ала дълбоко в сърцето го преряза внезапна болка.
Дишането й започна да се забавя и Гедеон усети, че ръката й постепенно се отпуска. Майка му заспиваше. Той внимателно сложи ръката й върху завивката. Но когато се наведе, за да я целуне, ръката й се стрелна нагоре и тя го хвана за яката с мършавите си пръсти. Очите й се впериха в неговите.
— Отмъсти!
— Какво?
— Направи с Тъкър същото, което той направи с баща ти. Унищожи го. И се погрижи накрая да разбере кой и защо го е съсипал.
— Господи! Ти разбираш ли какво искаш? — възкликна Гедеон и панически се огледа. — Не знаеш какво говориш, мамо!
Гласът й спадна до шепот.
— Не бързай. Довърши следването си. Учи. Наблюдавай. Чакай. Ще измислиш начин.
Ръката й бавно се отпусна и тя отново затвори очи. Издишваше сякаш цяла вечност, все едно това е последният й дъх. И в известен смисъл наистина беше така, защото изпадна в кома и след два дни почина.
Това бяха последните й думи, думи, които безкрайно щяха да отекват в ума му. „Ще измислиш начин“.