Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Година
- ???? (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 2 (× 1 глас)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканирал
- Венцеслав Новхристов (2019)
- Корекция и форматиране
- zelenkroki (2020)
Издание:
Автор: Венцеслав Новхристов
Заглавие: Папо и неговата к(о/а)мпания
Издание: първо
Издател: „Светлана Янчева — Изида“ ЕООД
Град на издателя: София (не е указан)
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: българска
Редактор: Кина Стойчева
Художник: Стойчо Никифоров
Коректор: Теменуга Пенчева
ISBN: 987-619-704-024-1
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/11863
История
- — Добавяне
45
Ирина излезе на голямата тераса на вилата.
— Ехо, ето ви и вас. Хайде, ние вече сме се разположили на масата. Само вас чакаме.
Терасата на вилата беше разделена на две — открита и остъклена част, чиито капаци бяха широко отворени. Намериха ги да си пият вече аперитива на масата, която се намираше в остъклението, до зидана от камък камина. Миришеше на иглолистна гора, на хвойни, борина, дим, мащерка и треви. Цялата компания — Михаела и Марио, Наталия, Иво, Камен, Полина, Божил разговаряха за нещо разпалено. Само Владо седеше, странно мълчалив и вглъбен отстрани.
— Сядайте.
— Здравей, Стояне! Много си пораснал — подхвърли Иво и продължи — Това е същността на българския декаданс. Казано разбира се с подигравка.
— Моля ти се, това са си нормални неща тук — отвърна Камен.
— Да, на теб ще ти се струват малко или много близки. Но те са от тези, които цял живот са били облагодетелствани.
— Какво е станало? — попита Тодор Петър.
— А, нищо особено… Като карахме по ужасния път насам, покрай язовира, се натъкнахме на един лагер, построен на брега му — каза Камен.
— Нали знаеш, че българският декаданс не е преставал и винаги е по нашенски отвратителен — продължи Иво недовършеното.
— Защото никога обществото ни не е стигало изобщо до зрялост — рече Божил и отпи от виното си. — А по правило упадъкът започва в момент на пределна зрялост… Ние обаче така и не излязохме от разпада.
— Минахме покрай лагера на едни страшни гъзари. Бяха напълнили най-хубавата поляна край язовира с джипове, бъгита, моторници, плющящи знамена и нахални деца… И бяха оградили цялото място с лента — заплюли са си го хората — рече Камен.
— Тук, край язовира, това си е традиция — каза Тодор Петър. — И мисля, че знам за кои говориш. Те са всяко лято там.
— Това със заплюването поначало си е обичай… Те и тези, които се пишат за десни, са се заплюли като такива… — подхвърли Иво.
— Смешна работа — рече Камен. — Афиширали са всички атрибути на Запада — ерго, казват — ние сме със същия манталитет…, а дори към природата как да се отнасят не са наясно.
— Тъкмо на тях демонстрирахме със Стоян онази година изнасянето на част от нахвърляните им боклуци — каза Тодор Петър.
— Много от качествата ни зависят от това дали тези, с които контактуваме, ни разбират — се включи и Ирина.
— Нали — каза Иво. — Затова и не успяваме да оценим както трябва Тодор.
— Пак закачки — рече Тодор Петър и излезе на терасата.
По-късно Тодор Петър излезе пред вилата. Вгледа се в хребетите и долината, в оцветените във всички нюанси на кафяво малки камъни по дъното на рекичката, които приличаха на разстлани есенни листа по влажната планинска пътека. Почувства, че вглеждането в тази природа му повлиява, че това място инспирира някакъв спомен от детството, свързан със сигурност. И свързан с духа на българите от миналото. Хора, каквито вече нямаше.
Почувства, че някой стои до него. Беше Михаела.
— Колко прекрасна и чудна е тази страна! Идеята ти да ни доведеш тук беше супер — каза.
— Жалко, че не мога да ви заведа и в една малко по-нормална страна — каза шеговито той. — Погледни тази гора. Знаеш ли какви са дърветата в Родопите?
— Не.
— Най-вече смърч, ела и черен бор. Но и бял бор и бяла мура. Като малък съм събирал смола за дъвка! Знаеш ли, че набраздяват кората на боровите дърветата като рибена кост и от дървесната сърцевина потича смола. Събират я в алуминиеви купички… Иначе ти как си?
— Марио е много мил човек. Никой мъж не се е държал така с мен.
— Такива са германците с любимите си. Дъщеричката ти как е?
— Добре. Сега е при майка ми.
— Стояне, не влизай навътре в гората! — извика Тодор Петър към сина си.
— Тогава, преди да се оженим, Боби не беше богат — каза неочаквано тя. — Просто смятах, че е друг човек.
— Не се коси. Такива неща стават непрекъснато. И това си е наш общ проблем. Такива като Боби няма кой да ги укроти и да ги накара да спазват правилата. Колко хора само избиха по пътищата…
— Цял живот се стремим да залагаме малко и да печелим много, а след това казваме, че животът е измамил нас.
— Марио не ти ли предложи да те заведе в Германия?
— Предложи ми. Но изглежда няма да се реша.
— Не е хубаво да го заблуждаваш.
— Да… А ти? Виждам, че и ти не се връщаш там.
— Да. Други са ми хоризонтите. Бях два месеца в Германия… Мина известно време, докато осъзная, че всеки човек в България е в мен. А там всички са вън. Така ти става ясно, че си се научил да цениш себе си заради самия себе си, а не заради другите.
— А какво става с лошото момиче в мечтите ти, вече допускаш ли ме там?
— Не знам… Във всеки случай повече от преди — каза, извърна се и влезе в къщата.
По-късно, като си починаха, Тодор Петър, Ирина и Стоян излязоха да се разходят. Тръгнаха по пътя към язовира. Преминаха по дървеното мостче, покрай ливадата с високите треви, оградени със стари посивели колове и напречно заплетени вършини. Стоян непрекъснато ту избързваше, ту забавяше крачка, заглеждаше се по течащи води, в мравуняци и дървесни кори. Усещаше миризмата на изкласили треви, горски цветя и билки, борове и смоли. Удари с тояга изгнил пън, за да погледа разбягалите се буболечки.
Към язовира долината се стесняваше. Малката река се виеше през влажна ливада и под смърчове, които протягаха клоните си към тревата и водата като дантели.
— Знаеш ли какво? Ти, като че беше по-влюбен докато си пишехме в Интернет и не се познавахме — каза Ирина на Тодор Петър.
— Да, нещо се промени.
— Това е шега. Нали знаеш, че нещата са по-сложни, но и като че по-ясни?
— Сложни?
— Ок. Не, прости.
— Между нас или между нас и външното и нас?!
— Ти не ми каза откъде беше това.
— Кое?
Тя му протегна бележка.
„Там, където материята почти я няма, скоростите са безкрайни и няма никакви пречки обитателите на този изумителен безкраен свят да виждат нашия като на длан. В нашия смисъл за тях няма минало и бъдеще.“
— Все исках да те попитам какво си искал да кажеш с „този“ и „нашия“ свят? От тази бележка.
— „Този“ е там, където няма материя, а „нашият“ е материалният.
— А това?
„Светият дух е направил хората равни, но задачите ги разслояват. За него всички са равни, за равните всичко е неравно.“
— Откъде си взаимствал?
— Не знам. Чета разхвърляно.
— Има две подобни теории. Едната е на Томас Мор, но и на Бенедикт Спиноза за равните хора и задачите. На Ницше за богоизбраността и предопределеността… Интересен е подходът ти да приемаш, че Светият дух прави хората равни, но равните се оценяват като неравни… Много силно и умно!
— Това може и да съм го чел някъде. Но може и да е някаква компилация вследствие на прочетено. Не мога да се откопча от тягостната мисъл, че нищо не можем да направим за страната. Колкото и смешно да ти звучи.
— Ницше казва, че самокритиката на морала е едновременно миг на нравственост.
— Знаеш ли какво е дорест кон?
— С кестеняво-червеникав косъм.
— Да. Като онзи там.
— Ти няма ли най-сетне да решиш да се върнеш пак в Германия?
— Мислил съм, но смятам, че няма да се стигне дотам.
— Грешиш.
Замълчаха.