Метаданни
Данни
- Серия
- Ксеногенезис (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Dawn, 1987 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Росен Рачев, 2013 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране и начална корекция
- NomaD (2018 г.)
- Допълнителна корекция
- sir_Ivanhoe (2019 г.)
Издание:
Автор: Октавия Е. Бътлър
Заглавие: Зора
Преводач: Росен Рачев
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Колибри“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2013
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Симолини“
Главен редактор: Андрей Велков
Художник: Росен Дуков
Коректор: Соня Илиева
ISBN: 978-619-150-138-0
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1188
История
- — Добавяне
4
След единайсет хранения той я изведе навън.
Нямаше представа колко време беше чакала, в колко дни се бяха вместили тези единайсет хранения. Ждая не й казваше, но не изглеждаше да бърза. Не проявяваше нетърпение или раздразнение, когато го увещаваше да я изведе навън. Просто мълчеше. Все едно се самоизключваше, когато тя настояваше за нещо или задаваше въпроси, а той нямаше намерение да й отговаря. Нейното семейство казваше за нея, че е голям инат, но той беше по-голям инат и от нея.
Най-накрая започна да се движи из стаята. Беше стоял неподвижен толкова дълго, сякаш се бе превърнал в част от обзавеждането. Тя се стресна, когато той стана и отиде до тоалетната. Тя остана, където си беше — на леглото, като се чудеше дали той използва тоалетната за същото нещо като нея. Не направи никакво усилие да разбере. Малко по-късно, когато той се върна в стаята, тя усети, че се притеснява много по-малко от него. Донесе й нещо, което така я изненада и зарадва, че тя го взе от ръката му, без да се замисли: банан — напълно узрял, голям, жълт, твърд и много сладък.
Изяде го много бавно, като искаше да го изгълта наведнъж, но не посмя. Най-хубавата храна, която беше опитвала през последните двеста и петдесет години. Кой знае дали някога щяха да й дадат друг, ако въобще имаха още. Даже изяде и вътрешната мека обвивка.
Той не искаше да й каже откъде и как го беше намерил. Нямаше да й даде друг. Успя да я изкара от леглото за малко. Изпъна се на него и легна напълно неподвижен, изглеждаше мъртъв. Тя направи серия от упражнения на пода и нарочно се измори, колкото можеше, след което зае мястото му на платформата, докато той не й отстъпи леглото.
Когато се събуди, той свали дрехата си и й позволи да види снопчетата сетивни пипала, които покриваха цялото му тяло. За нейна изненада, тя бързо свикна с тях. Даже не бяха грозни. С тях приличаше на морско създание, което беше излязло на сушата.
— Можеш ли да дишаш под вода? — попита го тя.
— Да.
— Помислих си, че отвърстието на гърлото ти може да служи и за хриле. По-удобно ли се чувстваш във водата?
— Харесва ми, но не повече от въздуха.
— Въздух… тоест кислород?
— Да, аз се нуждая от кислород, но не толкова, колкото ти.
Мислите й отново се върнаха към неговите пипала и още една възможна прилика с морските плужеци.
— Можеш ли да жилиш с някои от пипалата си?
— С всичките.
Тя се отдръпна, въпреки че не беше близо до него.
— Защо не си ми казал?
— Не бих те ужилил.
Освен ако не го нападне.
— Значи, това се е случило на хората, които са се опитали да те убият?
— Не, Лилит. Нямам интерес да убивам твоите хора. Цял живот съм бил обучаван как да ги пазя живи.
— Какво си им направил тогава?
— Спрях ги. По-силен съм, отколкото вероятно предполагаш.
— Ами… ако ги беше ужилил?
— Щяха да умрат. Само оолоите могат да жилят, без да убиват. Една група мои прародители са омаломощавали плячката си с ужилване. Ужилването слагало начало на процеса на разграждане на храната, преди още да са почнали да се хранят. Освен това те са жилели и враговете си, които са искали да ги изядат. Доста неприятно съвместно съществуване.
— Не звучи толкова лошо.
— Тези мои прародители не са били дълголетници. Някои същества са притежавали имунитет срещу отровата им.
— Може би и ние притежаваме.
— Не, Лилит, не притежавате.
По-късно той й донесе портокал. От любопитство тя го раздели на две и му предложи да си го поделят. Той прие парче от портокала от нейната ръка и седна до нея да го яде. Когато и двамата приключиха с яденето, той се обърна с лице към нея — от учтивост, си помисли тя, тъй като той имаше толкова малко лице — сякаш я изследваше отблизо. Някои от пипалата даже я докоснаха, при което тя подскочи. След това разбра, че той няма да й причини болка, и остана неподвижна. Не й харесваше близостта му, но това вече не я плашеше. След… колкото и дни да са били, тя не почувства нищо от първоначалната паника, а облекчение, че най-накрая се е отърсила от нея.
— Добре, сега ще излезем — каза той. — Семейството ми ще се успокои, като ни види. А ти — ти имаш много да учиш.