Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Faraon, 1895 (Обществено достояние)
- Превод от полски
- Димитър Икономов, 1957 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 29 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- hoho (2008)
Издание:
Издателство „Народна култура“, 1984 г.
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от SecondShoe)
Статия
По-долу е показана статията за Фараон (роман) от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
Фараон | |
Faraon | |
![]() Болеслав Прус | |
Автор | Болеслав Прус |
---|---|
Създаден | 1895 – 1896 г.![]() |
Първо издание | 1897 г. |
Оригинален език | полски |
Жанр | роман |
Начало | W 33-im roku szczęśliwego panowania Ramzesa XII-go Egipt święcił dwie uroczystości, które prawowiernych jego mieszkańców napełniły dumą i słodyczą. |
Край | Dla prostaka figury podobne nie mają żadnej wartości i może niejeden zapytywał: naco one?… poco rzeźbią je z tak wielkim nakładem pracy?… Ale mędrzec ze czcią zbliża się do tych figur i ogarnąwszy je spojrzeniem, czyta w nich historje dawnych czasów, albo tajemnice mądrości. |
Фараон в Общомедия |
„Фараон“ (на полски: Faraon) е роман на полския писател Болеслав Прус, написан в периода 1895 – 1896 г. и публикуван като отделна книга през 1897 г.
Сюжет
Действието в романа се развива през 11 век пр. Хр., по време на владичеството на последния фараон от XX владетелска династия на Египет. Последният фараон от XX династия е Рамзес XII, но Прус въвежда като главно действащо лице още един фараон – Рамзес XIII, син на Рамзес XII, като този образ му дава възможност свободно да разгърне фабулата на романа, без да я съгласува буквално с историческите факти.
Рамзес XIII е младият престонаследник, който с нетърпение очаква да му се гласува по-голямо доверие и да му се поверят отговорни държавни и военни задачи, свързани с управлението на Египет. В началото на повествованието се състои военно учение, като се симулира битка в пустинята. Начело на единия отряд е младият Рамзес, подпомогнат от министъра на войната Херхор, неговият писар Пентуер, верният адютант на престонаследника – контето Тутмозис и още няколко високопоставени жреци и военни офицери. Целта на учението е да се провери доколко Рамзес е способен да ръководи войската. На пътя на отряда обаче се изпречкват скарабеи – свещени бръмбари и жреците са категорични, че трябва да се заобиколят, колкото ѝ тази идея да се вижда абсурдна за Рамзес. Затова войниците преминават през един твърде неудобен маршрут и са принудени да заровят един канал, за да преминат на другия бряг. Възрастен селянин ги проклина, тъй като цял живот е копал канала и чрез завършването му се е надявал да получи свободата си, а армията за съвсем кратко време унищожава делото му. Без много да се церемонят войниците бият жестоко клетника, който впоследствие се обесва. Смъртта му прави дълбоко впечатление на младия престолонаследник. Междувременно Рамзес и Тутмозис забелязват някакво разкошно имение и го посещават. Престонаследникът се влюбва в дъщерята на управителя – еврейката Сара.
Учението е успешно за Рамзес, той показва необходимите качества на пълководец, но все пак след свикан държавен съвет се взема решение да се отложи с още една година назначаването му за ръководител на полка „Менфи“. Престонаследникът е силно разочарован и огорчен. Ентусиазиран от отличното представяне на войската, той обещава на войниците щедра награда, но се оказва, че няма средства, с които да се разплати. Именно затова той получава заем от богат финикийски лихвар, като го обезпечава със свои стопански чифлици, от които банкера да събира рентата в продължение на няколко години. В няколко свои разходки по река Нил, Рамзес забелязва, че бирниците се отнасят изключително жестоко към бедните селяни при събирането на данъците, като впоследствие разбира, че това са именно имотите, които е дал като обезпечение на финикийците и безскрупулните лихвари буквално изцеждат и последните сили на мизерстващия египетски народ.
Междувременно Сара е настанена в една от неговите къщи и се превръща в любовница на престонаследника. В двореца не са особено доволни, че Рамзес споделя живота си с презряна еврейка, но младият човек е силно влюбен и не иска и да чуе за евентуална раздяла със Сара. В същото време в Египет пристига халдейският жрец Бероес, който провежда тайна среща с египестките първожреци. На практика именно първожреците управляват страната, фараонът е само политическа фигура, без реална власт. Държавната хазна е празна, постъпват все по-малко средства, а разходите за издръжката на неефективната администрация се покачват. Фараонът няма средства да поддържа голяма и силна армия, затова нейната численост намалява постоянно. За сметка на това, жреците в своите храмове трупат огромни съкровища и богатства, което се отразява и на политическата им власт. На практика първожреца Херхор управлява държавата, а Рамзес XII е безгласна буква и параван на истинския владетел.
Херхор и Бероес тайно се споразумяват Асирия да окупира Финикия, а Египет да не се меси във войната, като в замяна асирийците ще отпуснат на Египет малки териториални придобивки. Богатите финикийски търговци в Египет обаче разбират чрез свой шпионин за тайното съзаклятие и се срещат с престонаследника, като се опитват да го манипулират, че такъв договор е срам за могъщата египетска държава. Рамзес споделя мнението им, той отдавна вътрешно се бунтува срещу огромната власт на жреците, които го държат настрана от управлението и вземат важни решения без да ги съгласуват с него или с баща му. Рамзес мечтае за военни подвизи и слава, като си представя, че ще разбие асирийците и ще ги зароби, като така с огромната плячка и роби, които ще доведе, ще подобри значително икономическото положение на държавата и на селяните. Финикийските търговци допълнително окуражават престонаследника, като подкрепят идеите му за военен удар срещу асирийците.
Междувременно Рамзес се влюбва във финикийската жрица Кама и я прави своя любовница. Сара му ражда син, но египетските жреци го правят евреин, водени от своите собствени планове, а това силно разгневява Рамзес и Сара губи благоволението му. Жреците разпускат либийския корпус поради недостиг на средства, а либийците се разбунтуват срещу фараона. Рамзес XIII успява да удържи славна победа срещу либийците и авторитета му сред селяните бързо расте. До тях достигат и идеите му да се въведе почивен ден за тях и да се намали данъчното бреме, което допълнително спечелва симпатиите на мизерстващия народ. Междувременно баща му умира и той се подготвя да поеме управлението на страната. Подлият грък Ликон, бивш любовник на Кама, който е двойник на Рамзес, убива сина му, а Сара се самоубива, потисната от огромната мъка. Ликон е задържан, но поради поразителната му прилика с Рамзес, жреците решават да го използват за своите цели. Тъй като хазната е празна, младият владетел моли да се използва част от неприкосновеното богатство на Египет, пазено в Лабиринта – непревземаема крепост, за да се закрепи състоянието на държавата, но жреците категорично отказват. Страната и народа са разделени на два лагера и се готви кървава гражданска война. Жреците, осведомени от астрономи, разбират за приближаващо слънчево затъмнение. Решени да го използват, те манипулират Рамзес да нападне светилищата с войските си и развилнелия се народ. Когато слънцето се скрива, във всеки храм в Египет, излиза по един първожрец и обявява, че боговете наказват Египет за греховете му. Ужасени от природния катаклизъм, хората и войската се отдръпват и бунтът пропада. Пратен от жреците, Ликон успява да се промъкне в покоите на Рамзес. Фараонът го вижда и влиза в смъртоносна схватка с убиеца на сина си. Рамзес започва борба с Ликон, но гъркът успява да го прободе с камата си и съвсем скоро фараонът умира. На трона се възкачва Херхор, който се оженва за майката на Рамзес. Херхор отваря съкровището в Лабиринта и стабилизира състоянието на страната; на практика той осъществява идеите за реформи на Рамзес, на които така яростно се е противопоставял допреди смъртта на фараона. В Египет започва да управлява нова династия.
Литература
Прус, Болеслав, „Фараон“, изд. „Народна култура“, С., 1984 г.
Външни препратки
- „Фараон“ на сайта
„Моята библиотека“
ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА
На осемнадесети паофи в Египет вече цареше хаос. Съобщенията между долната и горната част на държавата бяха прекъснати, търговията спря, по Нил обикаляха само полицейски кораби, а пътищата по суша бяха заети от войска, която бързаше към градовете с най-прочути светилища.
По полетата работеха само селяните на жреците. Но в именията на благородниците, на номарсите и особено на фараона ленът не беше изваден, детелината бе неодокосена, а гроздето нямаше кой да бере. Селяните нищо не работеха, само скитаха на групи, пееха, ядяха, пиеха и се заканваха ту на жреците, ту на финикийците. Продавниците в градовете бяха затворени, а лишените от работа занаятчии по цели дни спореха върху преобразованията в държавата. Това не беше ново за Египет, но то взе толкова заплашителни размери, че събирачите на данъци и дори съдиите започнаха да се крият; още повече, че полицията се отнасяше много меко към своеволията на простия народ.
Още едно нещо заслужаваше внимание: изобилието на храна и вина. В кръчмите и гостилниците, особено във финикийските, както в Мемфис, така и в провинцията, всеки можеше да яде и да пие колкото си иска срещу съвсем дребно заплащане или дори без заплащане.
Говореше се, че негово величество давал на народа си пир, който щял да продължи цял месец.
Поради затруднените, дори прекъснати съобщения градовете не знаеха точно какво става в съседните. Само фараонът, а най-вече жреците имаха представа за общото положение в страната.
Положението се характеризираше преди всичко с разцепление между Горен, тоест Тивански, и Долен, тоест Мемфиски, Египет. В Тива имаха надмощие привържениците на жреците, в Мемфис — на фараона. В Тива се говореше, че Рамзес XIII полудял и искал да продаде Египет на финикийците; в Мемфис твърдяха, че жреците искали да отровят фараона и да докарат в страната асирийците.
Простият народ, както на север, така и на юг, изпитваше инстинктивно влечение към Рамзес. Но народът беше инертна и колеблива маса. Когато говореше човек на властта, селяните бяха готови да нападнат светилищата и да бият жреците, но когато излезеше религиозно шествие, те падаха ничком и тръпнеха, докато слушаха предсказанията за бедствия, които още през тоя месец щели да сполетят Египет.
Уплашени, почти всички благородници и номарси дойдоха в Мемфис да молят фараона да ги спаси от разбунтуваните селяни. Но понеже Рамзес XIII им препоръчваше търпение, а не порицаваше простолюдието, големците влязоха в преговори с жреците.
Наистина Херхор мълчеше или също препоръчваше търпение, но другите първожреци твърдяха, че Рамзес е луд и затова трябва да бъде отстранен от власт.
В самия Мемфис съществуваха две партии: на безбожниците, които пиеха, вдигаха шум и оплескваха с кал стените на храмовете, дори статуите на боговете, и на вярващите, предимно старци и жени, които се молеха по улиците, предричаха високо нещастия и просеха от боговете спасение. Безбожниците всеки ден извършваха по някоя злоупотреба, между набожните всеки ден оздравяваше някой болен или недъгав.
Но чудно нещо: въпреки развълнуваните страсти и двете партии не си причиняваха зло, още по-малко си позволяваха да буйствуват. Причината беше, че всяка от тях действуваше под ръководство и по план, обмислен от висши среди.
Фараонът, който все още не беше събрал всичките си войски и доказателства против жреците, не даваше сигнал за решително нападение на светилищата; жреците, изглежда, чакаха нещо. Очевидно беше обаче, че сега вече не се чувствуваха толкова слаби, колкото веднага след гласуването на делегатите. А и сам Рамзес се позамисли, когато му донесоха от всички краища на страната, че селяните на жреците почти не вземат участие във вълненията, а си гледат работата.
„Какво значи това? — питаше се фараонът. — Дали бръснатите глави смятат, че не ще посмея да засегна светилищата, или пък притежават някакви непознати средства за отбрана?“
На деветнадесети паофи полицията уведоми владетеля, че през изтеклата нощ народът започнал да разрушава стените около светилището на Хор.
— Накарахте ли ги да направят това?… — попита фараонът началника.
— Не. Сами се хвърлиха.
— Задържайте ги, но меко… — каза владетелят. — След няколко дни ще могат да правят, каквото си искат. Но сега да не действуват много буйно…
Пълководец и победител при Содовите езера, Рамзес XIII знаеше, че хвърлят ли се веднъж тълпите в нападение, нищо не е в състояние да ги спре: те или трябва да победят, или да бъдат разбити. Ако светилищата не се защищават, простолюдието ще се справи с тях, но… ако решат да се бранят?…
В такъв случай народът ще избяга и на негово място трябва да се изпратят войските, които наистина не бяха малко, но не колкото беше необходимо по пресмятанията на фараона.
Освен това Хирам още не се беше завърнал от Пи-Баст с писмата, които доказваха предателството на Херхор и Мефрес. И най-важното, благосклонните към фараона жреци щяха да подпомогнат войската едва на двадесет и трети паофи. Как да ги предупреди, когато са пръснати в толкова светилища, отдалечени едно от друго? И дали предпазливостта не изисква да избягва да се свързва с тях, което би могло да ги издаде?
По тия причини Рамзес XIII не желаеше народът да нападне светилищата по-рано.
В това време, въпреки волята на фараона, вълнението растеше. Край храма на Изида бяха убити няколко вярващи, които предсказваха нещастия за Египет или бяха излекувани по чудотворен начин. Край храма на Птах простолюдието се нахвърли върху една процесия, наби жреците и разби свещената лодка, в която пътуваше статуята на бога. Почти в същото време от градовете Сохем и Аму пристигнаха вестоносци и съобщиха, че народът е нахлул в храмовете, а в Херау дори се промъкнал в най-святото място и го осквернил.
Надвечер в двореца на негово величество дойде почти крадешком делегация от жреци. Достопочтените пророци паднаха с плач пред краката на владетеля и почнаха да молят да закриля боговете и светилищата.
Тая съвсем неочаквана случка препълни сърцето на Рамзес с радост и с още по-голяма гордост. Той заповяда на делегатите да станат и отговори милостиво, че неговите полкове са готови винаги да бранят светилищата, стига те да бъдат пуснати в тях.
— Не се съмнявам — каза той, — че нападателите сами ще се отдръпнат, като видят, че обиталищата на боговете са заети от войска.
Делегатите се колебаеха.
— Ваше величество знае — отвърна най-старшият от тях, — че войската не може да влезе дори зад стените на светилищата… Трябва да попитаме първожреците…
— Добре, посъветвайте се — каза владетелят. — Аз не умея да правя чудеса и от двореца си не мога да защитя светилищата.
Делегатите напуснаха фараона натъжени, а той, след като те си излязоха, свика таен съвет. Беше уверен, че жреците ще се подчинят на волята му и дори през ум не му минаваше, че делегацията е само една маневра, устроена от Херхор и целяща да го заблуди.
Когато цивилните и военните сановници се събраха в стаята на фараона, Рамзес, изпълнен с гордост, заговори.
— Исках — каза той — да заемем мемфиските светилища едва на двадесет и трети паофи… Смятам обаче, че ще бъде по-добре да направим това утре…
— Нашите войски още не са съсредоточени — каза Тутмозис.
— Не са донесени писмата на Херхор до Асирия — добави главният писар.
— Но това не е важно! — отговори фараонът. — Нека народът научи утре, че Херхор и Мефрес са предатели, а на номарсите и жреците ще покажем доказателствата след няколко дни, когато Хирам се върне от Пи-Баст.
— Новата заповед на ваше величество изменя много първоначалния план — каза Тутмозис. — Утре не ще можем да заемем Лабиринта… А ако и в Мемфис светилищата се осмелят да се съпротивяват, ние нямаме дори стенобойни машини, за да разбием портите…
— Тутмозис — отговори владетелят, — бих могъл да не давам обяснения за заповедите си… Но искам да те уверя, че сърцето ми преценява по-дълбоко хода на събитията… Щом народът вече напада светилищата — продължи той, — утре ще поиска да се вмъкне в тях. Трябва да го подкрепим, иначе ще бъде отблъснат и във всеки случай след три дена ще загуби желание за решителни действия.
А щом жреците още днес изпращат делегация, трябва да са слаби. Между това за няколко дни броят на привържениците им сред народа може да се увеличи.
Въодушевлението и страхът са като виното в кана: колкото се излива, толкова намалява и само този може да пие, който поднесе навреме чашата си. Следователно, щом народът е готов днес за нападение, а неприятелите са изплашени, да използуваме това, понеже, както ви казвам, след няколко дни щастието може да ни напусне, ако изобщо не се обърне против нас…
— И припасите се свършват — добави ковчежникът. — След три дена простолюдието трябва да се върне на работа, защото не ще имаме с какво да го храним безплатно…
— Ето, виждаш ли!… — обърна се фараонът към Тутмозис. — Аз сам заповядах на началника на полицията да възпира простолюдието, но като е невъзможно да го укротим, трябва да се използува вълнението. Опитният моряк не се бори ни с течението, ни с вятъра, а им позволява да го носят по избраната от него посока…
В тоя миг влезе вестоносец и съобщи, че народът се е нахвърлил върху чужденците. Нападнали гърците, асирийците и преди всичко финикийците… Ограбени били много продавници и убити няколко души.
— Ето доказателство — извика владетелят възмутен, — че не бива да се отвлича тълпата от веднъж определения път!… Утре войските да бъдат близо до светилищата… И веднага да навлязат в тях, щом народът почне да влиза, или… или ако почне да се отдръпва под натиска на съпротивата…
Наистина, гроздето трябва да се бере през месен паофи. Но нима има лозар, който би го оставил на лозата, щом плодът е узрял месец по-рано?…
Повтарям: исках да забавя вълненията на простия народ, докато завършим своите приготовления. Но щом не може да се отлага, да използуваме попътния вятър и да опънем платната!…
Утре Херхор и Мефрес трябва да бъдат задържани и докарани в двореца…А с Лабиринта ще свършим след няколко дни.
Членовете на съвета решиха, че становището на фараона е правилно и си отидоха, като се възхищаваха от неговата решителност и мъдрост. Дори генералите дадоха мнение, че е по-добре да се използува готовият случай, отколкото да се струпват силите за време, когато той е вече минал.
Беше вече нощ. Пристигна втори вестоносец от Мемфис със съобщение, че полицията успяла да опази чужденците. Но народът бил разярен и не се знаело докъде ще стигне утре.
От тоя момент пристигаха вестоносец след вестоносец. Едни донасяха известия, че големи тълпи селяни, въоръжени със секири и тояги, настъпват от всички страни към Мемфис. От другаде съобщаваха, че народът от областите Пеме, Сохем и Он бягал в полето и викал, че утре щял да настъпи краят на света. Един вестоносец донесе писмо от Хирам, че пристигал. Друг съобщи, че полковете жреческа войска се промъквали към Мемфис и най-важно, че от Горен Египет идвали силни отреди народ и войска, враждебно настроени към финикийците и дори към негово величество.
„Преди ония да пристигнат — мислеше фараонът, — първожреците трябва да са в ръцете ми, пък и полковете на Нитагер ще бъдат тук… Те закъсняха с няколко дни…“
Най-сетне дойдоха съобщения, че на разни места по пътищата войската е хванала преоблечени жреци, които се опитвали да проникнат в двореца на негово величество вероятно с лоши намерения.
— Да ги доведат при мен — отговори със смях фараонът. — Искам да видя тия, които са се осмелили да имат спрямо мене лоши намерения!…
Към полунощ достопочтената царица Никторис поиска аудиенция при негово величество.
Царицата беше бледа и разтревожена. Тя настоя военачалниците да напуснат стаята на фараона и като остана насаме с него, каза с плач:
— Сине мой, нося ти много лоши предсказания…
— Бих предпочел, царице, да чуя точни сведения какво възнамеряват моите врагове…
— Тая вечер в стаята ми за молитви статуята на божествената Изида се обърна с лице към стената, а водата почервеня като кръв…
— Това показва — отговори фараонът, — че имаме предатели вътре в двореца. Все пак те не са особено опасни, щом умеят само да мърсят водата и да обръщат статуи.
— Всичките ни слуги — продължи царицата, — целият ни народ е убеден, че когато твоите войски навлязат в светилищата, голямо нещастие ще сполети Египет…
— По-голямо нещастие — каза фараонът — е дързостта на жреците. Пуснати в двореца от моя вечно жив баща, те смятат днес, че са станали негови собственици… Но в името на боговете, какво ще представлявам накрая аз при тяхното могъщество?… И нима не мога да защищавам царските си права…
— Поне… поне — обади се царицата, след като помисли — бъди милосърден… Да, ти трябва да си възвърнеш правата, но не позволявай на войниците си да поругават светите обители на боговете или да обиждат жреците… Помни, че милостивите богове пращат радостите в Египет, а жреците въпреки грешките си (кой ги няма!) правят несравними услуги на тая страна… Помисли, че ако ги разориш или разгониш, ще унищожиш мъдростта, която издига страната ни над другите народи…
Фараонът улови майка си за ръцете, разцелува я и като се смееше, отговори:
— Жените винаги трябва да преувеличават… Ти, майко, ми говориш, като че съм вожд на дивите хиксоси, а не фараон. Искам ли да бъдат онеправдани жреците?… Ненавиждам ли тяхната мъдрост, дори когато е толкова безплодна, както наблюдаването на движението на звездите, които и без нас си вървят по небето и не ни правят по-богати дори с един утен?…
Не ме дразни техният ум, нито набожност, а мизерията на Египет, който слабее от глад и се страхува от най-малката асирийска закана. А в това време жреците въпреки мъдростта си не само че не искат да ми помагат в царствените ми намерения, но се противопоставят по най-дързък начин.
Разреши сега, майко, да ги убедя, че не те, а аз съм господар на наследството си. Аз не бих могъл да отмъщавам на покорните, но ще строша врата на дръзките.
Те знаят това, обаче още не вярват и като нямат сили, искат да ме плашат с предсказания за някакво нещастие. Това е тяхното последно оръжие и убежище… Но когато разберат, че не се боя от заплахи, ще се покорят… В такъв случай няма да падне нито един камък от светилищата им, няма да липсва нито един пръстен от съкровищата им.
Познавам ги аз!… Сега се надуват, понеже съм далеч от тях. Но когато протегна бронзовата си ръка, ще паднат ничком — и цялото това безредие ще завърши с мир и всеобщо благополучие.
Царицата прегърна нозете на владетеля и излезе успокоена; все пак тя закле Рамзес да почита боговете и да има милост към слугите им.
След като майка му излезе, фараонът призова Тутмозис.
— И тъй, утре войските ми ще заемат светилищата — каза владетелят. — Уведоми обаче пълководците, че волята ми е светите обители на боговете да останат непокътнати и никой да не вдигне ръка срещу жреците.
— Дори срещу Мефрес и Херхор?… — попита Тутмозис.
— Дори срещу тях — отговори фараонът. — Те ще бъдат достатъчно наказани, когато, вече отстранени от днешните си постове, бъдат принудени да се заселят при мъдреците в светилищата и там безпрепятствено да се молят и изучават мъдростта.
— Ще стане така, както заповядате, ваше величество… Макар че…
Рамзес вдигна нагоре пръст в знак, че не желае да слуша никакви възражения. А сетне, за да промени темата на разговора, каза с усмивка:
— Помниш ли, Тутмозис, маневрите при Пи-Байлос?… Две години вече минаха оттогава!… Когато се ядосвах на дързостта и алчността на жреците, можеше ли да си помислиш, че толкова бързо ще поискам сметка от тях? А бедната Сара… А малкото ми момченце… Колко красиво беше то!…
Две сълзи потекоха по лицето на фараона.
— Наистина — каза той, — ако не бях син на боговете, които са състрадателни и великодушни, враговете ми щяха да преживеят утре тежки часове… Колко унижения ми причиниха те!… Колко пъти плачът помрачаваше очите ми по тяхна вина!…