Метаданни
Данни
- Серия
- Детектив Спенсър (36)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Rough Weather, 2008 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Богдан Русев, 2008 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,5 (× 8 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Silverkata (2021)
- Разпознаване, корекция и форматиране
- Еми (2021)
Издание:
Автор: Робърт Паркър
Заглавие: Бурята
Преводач: Богдан Русев
Година на превод: 2008 (не е указана)
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ОБСИДИАН
Град на издателя: София
Година на издаване: 2008
Тип: роман (не е указано)
Националност: американска
Печатница: „Абагар“ АД — В. Търново
Редактор: Кристин Василева
Технически редактор: Людмил Томов
Коректор: Петя Калевска
ISBN: 978-954-769-191-9
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/15692
История
- — Добавяне
11
Вътре имаше коне. Сигурно бяха големите животни белгийска порода. Беше прекалено тъмно, за да ги видим, но докато вървяхме опипом покрай стената, ги чувах как мърдат в конюшнята си, чувах и онзи премляскващ звук, последван от пръхтене, който конете понякога издават и само те си знаят защо. Постройката беше от камък и отлично ни пазеше от бурята. Намерихме си едно празно място, седнахме с гръб към стената и почакахме да си оправим дишането. Аз продължавах да стискам револвера в дясната си ръка и дланта на Сюзан — в лявата.
— Мислиш ли, че ще ни намерят тук? — попита ме Сюзан.
Въпросът действително изразяваше интерес. Сюзан не го зададе само защото я беше страх. Когато нещо не беше наред с косата й, можеше направо да изпадне в истерия. Но в случаите, когато имаше истински проблем, тя се успокояваше и разсъждаваше ясно и проницателно. Ако имаше вероятност да ни открият тук, най-добре беше да сме подготвени.
— Не мисля, че ще ни търсят — отговорих. — Съмнявам се, че някой в параклиса въобще е разбрал какво стана. Представи си. Вратите се отварят. Свещите угасват. Някой стреля. Хората започват да пищят и да бягат навън. Повечето от заложниците им вече са се пръснали по целия остров.
— А какво всъщност стана? — попита ме Сюзан. — Предполагам, че имаше нещо общо с теб.
— Да — потвърдих. — Но сигурно ти си единствената, която го знае. От тяхна гледна точка вратите просто се отвориха, а онова, което последва, бе в резултат на това.
— Тогава какво ще направят?
— Важното е какво ще направи Ругър — отвърнах. — След като се ориентира в обстановката, ще събере всички заложници, които са му останали, и ще ги премести до хеликоптера. И в първия миг, в който бурята го позволи, ще зареже заложниците, с изключение на Аделаида, ще се качи на хеликоптера със своите хора и ще изчезне.
— Сигурен ли си?
— Почти — отговорих.
— Защо?
— Защото аз бих направил така — отвърнах.
— Мислиш ли, че трябва да се опитаме да го спрем? — попита тя.
Хареса ми, че говореше в множествено число.
— Аз имам един трийсет и осем калибров револвер с пет патрона и петсантиметрова цев — отвърнах. — Ругър разполага с петима души, всеки от които има поне по трийсет патрона, а самият той може да простреля бълха в топките от сто метра разстояние.
— Не мисля, че бълхите имат топки — отбеляза Сюзан.
— Толкова по-зле за тях — казах аз.
— Да — потвърди тя.
В постройката не беше студено. Конете излъчваха топлина. Както и уютна конска миризма.
— Всички тези обстоятелства вече бяха налице, когато дойде да ме вземеш — отбеляза Сюзан.
— Точно така — съгласих се аз.
— Значи съм получила специално отношение — каза тя.
— Точно така.
— Ако се измъкнем оттук, хората може би ще те критикуват, че не си спасил младоженката — каза Сюзан.
— Може би — казах аз.
— Тогава какво ще им кажеш?
— Никога не се оплаквам — отвърнах. — И никога не се обяснявам.
— Не, аз искам да знам — настоя Сюзан.
— Ще им кажа, че съм можел да спася само теб, а опитът да спася някой друг е щял да застраши тази възможност.
— А ако някой ти каже, че си пожертвал Аделаида заради мен, какво ще му кажеш?
— „Абсолютно си прав, приятел.“
— И не си можел да спасиш и двете?
— Точно така.
— Това е една от най-силните ти черти — каза Сюзан. — Откакто те познавам, правиш каквото можеш и не се обвиняваш, че не правиш повече.
— Все пак не нося тениска с червено „S“ отпред — отвърнах аз. — И не мога да прескачам небостъргачи без засилка.
— А по-ниски сгради? — поинтересува се Сюзан.
— Естествено — отвърнах аз.
— А не съжаляваш ли?
— За небостъргачите? Не.
— А за другото?
— Понякога ми става тежко. Както онзи път, когато се провалих с Кенди Слоун. Но…
— Но? — настоя Сюзан.
Свих рамене, но после се сетих, че тя не ме вижда. Беше странно да си говорим така — два човешки гласа без тела, увиснали в мрака. Светкавиците бяха спрели да проблясват.
— Но направих каквото можах — казах аз.
— Добре е да си сигурен в това, когато губиш.
Двамата помълчахме, заслушани в успокояващото пръхтене на конете.
— Според теб какво е станало с патрулите? — попита Сюзан.
— Нищо добро — отвърнах.
— Мислиш, че Ругър ги е убил, така ли?
— Аха.
— Защото ти щеше да направиш същото ли?
— Ако бях Ругър, да.
— Интересният въпрос е защо не си.
— Защо не съм Ругър ли? — попитах.
— В много отношения приличаш на него — каза Сюзан. — Но в най-важните неща сте различни. Точно както и с Хоук. Тъй и не можах да го разбера.
— Хоук е различен от Ругър — казах аз.
— Знам — отвърна Сюзан. — Но и тримата имате правила.
— Така е.
— Но? — настоя тя.
— Ругър няма нищо друго — отвърнах.
— А Хоук има?
— Да — потвърдих.
— А ти?
— Аз имам теб — казах.
— Това ми харесва — каза Сюзан. — Но съм почти сигурна, че си бил различен от тях още преди да се запознаеш с мен.
— Може би — съгласих се. — Но определено не бях толкова щастлив.
Двамата отново замълчахме. Конете също. Нямаше как да съм сигурен, но все пак ми се струваше, че бурята също утихва.
— Косата ми е залепнала за главата — обади се Сюзан. — И съм убедена, че не ми е останал никакъв грим.
— Добре че е тъмно — казах аз.