Метаданни
Данни
- Включено в книгата
-
- Оригинално заглавие
- Smogovci, 1976 (Пълни авторски права)
- Превод от сърбохърватски
- Виктория Менкаджиева, 1986 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,5 (× 2 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- egersegerdes (2016)
- Корекция
- maskara (2016)
Издание:
Автор: Хървое Хитрец
Заглавие: Смоговци
Преводач: Виктория Менкаджиева
Година на превод: 1986
Език, от който е преведено: Хърватски
Издание: Първо
Издател: Държавно издателство „Отечество“
Град на издателя: София
Година на издаване: 1986
Тип: Роман
Националност: Хърватска
Печатница: ДП „Георги Димитров“
Излязла от печат: 15.07.1986
Отговорен редактор: Лилия Рачева
Редактор: Жела Георгиева
Художествен редактор: Васил Миовски
Технически редактор: Спас Спасов
Рецензент: Жела Георгиева
Художник: Панайот Гелев
Коректор: Мая Лъжева
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1828
История
- — Добавяне
Глава 36
В края на която вие получавате романче, а аз — хонорарче
От предишната глава изминаха два месеца.
На стадион „Динамо“ се бяха стекли множество хора, за да видят на живо своите кумири, които геройски заеха осмото място в миналия шампионат. Но това не е важно. Не осмото място, а тия герои. Защото зрителите, които ни интересуват, бяха дошли да гледат младежите, които играеха преди главната среща, т.е. Перо, тъй като мистър Хикс отново се беше върнал в отбора, смайвайки Слалома с невероятната си издръжливост, която, както вече знаем, беше придобил с кървава пот на челото.
И той наистина игра добре. Много добре. Дори отлично. Вкара един гол, подготви втория, а трети просто нямаше.
— Mien Gott, mien Gott[1]! — кръстеше се дебелият немски менажер, който беше дошъл да наблюдава играта на един друг състезател в главната среща.
— Така, така, в името на Кегел и Хант, искам да кажа на Хегел и Кант, така съм те учил — шепнеше Слалома с просълзени очи. — Моят син, моят син — говореше си той и добре, че Слона го нямаше наблизо, защото момчето сигурно щеше да се разреве от ревност.
— Видяхте ли Перо — обърна се Драгец към обущаря, който седеше малко по-нагоре, вляво, но се правеше, че не чува. Ала и той вътрешно ликуваше.
— Това момче — каза после обущарят на жена си — прави чест на футбола (фраза, която беше научил от „Спортске новости“).
— Хайде, сините! — ревеше Мацалото и така здраво стискаше Дуня, че тя посиня.
— Цапни го — пенеше се Дългоносия, който естествено също беше тука. — Пречукай го! Откъсни му крака!
— Хайде, недей да вдигаш скандали! — викаше майката на Дадо, макар да знаеше, че всъщност няма по-добър човек на света от мъжа й. — И ти стой мирно, нищо не виждам — обърна се тя към Дадо.
— Искаме гол, искаме гол — скандираха Щефек и Цобра!
— Събори го! Събори го, преди да стигне до наказателното поле — викаше някъде откъм северната страна Дамир Травица, обхванат от познатата ни разрушителна еуфория.
— Жестоко — измърмори Черния Джек от другата страна на трибуните.
— А-а-а-аааа! — ревеше и човечето, което Соня държеше в кошчето на около седемстотин метра от стадиона, пред новата къща на Врагецови.
— Ау-ау — отвърна Кутрето, въоръженият със зъби телохранител на онова мишле в кошчето.
А Буцо? Буцо се мотаеше по трибуната и нагъваше цици-мици на клечка. Като излапа и цицито, и мицито, започна да ближе онова, което беше останало на клечката.
Та така.
За вас романче, а за мен — хонорарче.