Метаданни
Данни
- Серия
- Габриел Алон (14)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Heist, 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Венера Атанасова, 2015 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 10 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- danchog (2015 г.)
Издание:
Автор: Даниъл Силва
Заглавие: Крадецът
Преводач: Венера Иванова Атанасова
Година на превод: 2015
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Хермес“
Град на издателя: Пловдив
Година на издаване: 2015
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Алианс Принт“ ЕООД
Отговорен редактор: Даниела Атанасова
Коректор: Йорданка Траянова; Ева Егинлиян
ISBN: 978-954-26-1484-5
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/3571
История
- — Добавяне
57.
Анси, Франция
Беше същият мерцедес, с който бе отишъл на срещата си в „Сосиете Женерал“, каран от същия парижки агент на сирийското разузнаване. Михаил се шмугна на задната седалка и с пистолет, насочен към гърба на шофьора, извърши щателно и агресивно претърсване на Уалид ал Сидики. Когато приключи, двамата слязоха от колата и останаха да стоят на тротоара, докато тя се отдалечи по улицата. След това Михаил съпроводи Ал Сидики през празния църковен площад и го настани на масата в Бар „Савоя“, на която седяха Габриел и Келър. Сириецът не изглеждаше особено добре, но това не бе изненадващо. Банкерите, които губеха 8 милиарда за един следобед, рядко изглеждаха добре.
— Уалид — каза весело Алон. — Добре е, че дойдохте. Съжалявам, че ви накарах да биете целия път дотук, но тези неща се уреждат най-добре на четири очи.
— Къде са парите?
— Къде е моето момиче?
— Не знам.
— Грешен отговор.
— Това е истината.
— Дайте ми телефона си.
Сирийският банкер му го подаде. Габриел влезе в директорията на последните обаждания и видя номерата, които Ал Сидики трескаво бе набирал, след като бе открил, че осем милиарда долара, принадлежащи на управника на Сирия, внезапно са изчезнали.
— Кой от тях? — попита Алон.
— Този — отговори банкерът, като докосна екрана.
— Кой ще вдигне?
— Един господин, чиято фамилия е Омари.
— Какво работи този господин?
— Той е от Мухабарат.
— Наранил ли я е?
— Опасявам се, че той прави именно това.
Габриел набра номера. Две иззвънявания, след което се чу мъжки глас.
— Господин Омари, предполагам?
— Кой се обажда?
— Казвам се Габриел Алон. Може би сте чували за мен.
Настъпи мълчание.
— Ще приема това за „да“ — каза Габриел. — Сега бъдете така любезен да дадете за малко телефона на Джихан. Искам да се уверя, че наистина я държите.
Последва кратко мълчание. Алон чу гласа на Джихан.
— Аз съм — каза само тя.
— Къде сте?
— Не съм сигурна.
— Те нараниха ли ви?
— Не беше толкова зле.
— Останете с мен, Джихан. Почти сте у дома.
Телефонът премина отново в ръцете на господин Омари.
— Къде искате да отидем? — попита той.
— На улица „Грьонет“ в центъра на Анси. Близо до църквата има заведение, наречено „Ше Лиз“. Паркирайте отпред и чакайте да ви се обадя. И да не сте посмели да я докоснете отново. Ако го направите, ще посветя целия си живот на това да ви намеря и да ви убия. Казвам го просто за да сте наясно.
Габриел прекъсна връзката и върна телефона на Ал Сидики.
— Помислих си, че ми изглеждате познат — каза сириецът. После погледна към Келър и добави: — Той също. Всъщност той много прилича на човека, който се опитваше да продаде открадната картина на Ван Гог в Париж преди няколко седмици.
— И вие бяхте достатъчно глупав да я купите. Но не се притеснявайте — добави Алон, — тя не беше истинската.
— А Европейската бизнес инициатива в Лондон? Предполагам, че и тя е била инсценировка.
Габриел не каза нищо.
— Моите комплименти, Алон. Винаги съм чувал, че имате творческа жилка.
— Колко притежавате, Уалид?
— Картини ли?
Габриел кимна утвърдително.
Достатъчно, за да напълня малък музей.
— Достатъчно, за да се запази начинът на живот, който управляващата фамилия е свикнала да води — каза студено Алон. — Просто за застраховка, в случай че някой открие банковите сметки.
— Да — каза сириецът. — За всеки случай.
— Къде са картините сега?
— На разни места — отговори Ал Сидики. — Основно в банкови трезори.
— А тази на Караваджо?
— Не знам къде е.
Габриел се наведе заплашително през масата.
— Аз се смятам за разумен човек, Уалид, но моят приятел, господин Бартоломю, е известен със своя сприхав характер. Той също така е един от малкото хора в света, които са по-опасни от мен, така че сега не е време да се правите на интересен.
— Казвам ви истината, Алон. Не знам къде е картината на Караваджо.
— Кой беше последният й притежател?
— Трудно е да се каже. Но ако трябва да гадая, това беше Джак Брадшоу.
— Заради което сте го убили.
— Аз? — Ал Сидики поклати отрицателно глава. — Аз нямам нищо общо със смъртта на Брадшоу. Защо да го убивам? Той беше единствената ми връзка с непочтената част от света на изкуството. Планирах да го използвам да продаде картините, ако някога ми потрябваше бързо да се сдобия с пари в брой.
— Тогава кой го уби?
— Господин Омари.
— Защо един среден служител на Мухабарат ще убива някой като Джак Брадшоу?
— Защото му бе заповядано.
— От кого?
— От президента на Сирия, разбира се.
* * *
Габриел не искаше Джихан да остава в ръцете на убийците нито минута повече, отколкото бе необходимо, но сега нямаше връщане назад — трябваше да знае. И така, докато вечерният мрак се сгъстяваше около тях и камбаните на църквата огласиха площада, той слушаше търпеливо, докато банкерът обясняваше, че никога не са имали намерение картината на Караваджо да бъде използвана като резерв за получаване на пари в брой от подземния свят. След като се реставрира, тя трябвало да бъде внесена контрабандно в Сирия и да бъде окачена в един от дворците на управника. И когато картината изчезнала, владетелят изпаднал в необуздана ярост. После той наредил на господин Омари — уважаван офицер от Мухабарат и доверен бивш бодигард на баща му, да открие къде е отишла картината. Омари започнал своето издирване в дома на Джак Брадшоу край езерото Комо.
— Омари ли уби Брадшоу? — попита Алон.
— Да, както и неговия фалшификатор — отвърна Ал Сидики.
— Ами Самир?
— От него вече нямаше полза.
„От теб — също“ — помисли си Габриел. След това попита:
— Къде е картината на Караваджо сега?
— Омари така и не успя да я намери. Тя изчезна. Кой знае? — добави Ал Сидики, като сви рамене. — Може би никога не я е имало.
Точно тогава на улица „Грьонет“ спря един автомобил — черен мерцедес със затъмнени стъкла. Габриел взе мобилния телефон на сирийския банкер и набра номера. Омари веднага вдигна. Алон му каза да даде телефона на Джихан.
— Аз съм — каза тя отново.
— Къде сте? — попита Габриел.
— В кола, паркирана на някаква улица в Анси.
— Има ли наблизо ресторант?
— Да.
— Какво е името на ресторанта?
— „Ше Лиз“.
— Още няколко минути, Джихан. След това ще можете да се върнете у дома.
Линията прекъсна. Алон подаде телефона на Ал Сидики и му каза условията на сделката.
* * *
Те бяха съвсем прости: 8,2 милиарда щатски долара за една жена, минус 50 милиона за покриване на разходите за нейното заселване на ново място и за обезпечаване на сигурността й до края на живота й. Ал Сидики се съгласи, без да се пазари и увърта. Честно казано, той бе удивен от щедростта на предложението.
— Къде искате да преведа парите? — попита Габриел.
— В Газпромбанк в Москва.
— Номер на сметката?
Сириецът подаде на Алон листче с написания на него номер. Габриел го препрати на булевард „Цар Саул“ и инструктира Узи Навот да натисне бутона за втори път. Процедурата отне само десет секунди. После парите вече ги нямаше.
— Обадете се на вашия човек в Газпромбанк — каза Алон. — Той ще ви каже, че активите на банката току-що са се увеличили с доста голяма сума.
В Москва беше полунощ, но познатият на Ал Сидики беше на бюрото си в очакване на обаждането. Габриел долови вълнението в гласа му, който се чуваше от телефона на сириеца. Той се зачуди каква ли част от парите руският президент щеше да вземе, преди Ал Сидики да успее да ги прехвърли в по-надеждни банки.
— Доволен ли сте? — попита Алон.
— Много впечатляващо — отвърна банкерът.
— Спестете ми комплиментите си, Уалид. Просто се обадете на господин Омари и му кажете да отвори проклетата врата.
* * *
След половин минута вратата се отвори и един крак, обут в елегантна дамска обувка, стъпи на улицата. След това тя се появи като в мъгла, със слънчевите очила на филмова звезда, прикриващи синините по лицето й, и чанта през рамо. Габриел забеляза, че тя бе преметната на лявото й рамо, защото дясната й ръка беше твърде дебело бинтована, за да може да я използва. Джихан тръгна през църковния площад, потраквайки с токчета по паважа, но Михаил бързо я отведе до чакащата кола и тя изчезна от погледа. Миг по-късно Ал Сидики зае мястото си в мерцедеса и също замина, оставяйки Алон и Келър сами в кафенето.
— Мислиш ли, че в МИ-6 провеждат такива операции? — попита Келър.
— Само когато сме замесени ние.
— Не съжаляваш ли?
— За какво, Кристофър?
— Осем милиарда долара за живота на един-единствен човек.
— Не — отвърна с усмивка Габриел. — Това е най-добрата сделка, която съм сключвал.