Метаданни
Данни
- Серия
- Габриел Алон (14)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Heist, 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Венера Атанасова, 2015 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,7 (× 10 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- danchog (2015 г.)
Издание:
Автор: Даниъл Силва
Заглавие: Крадецът
Преводач: Венера Иванова Атанасова
Година на превод: 2015
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Хермес“
Град на издателя: Пловдив
Година на издаване: 2015
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Алианс Принт“ ЕООД
Отговорен редактор: Даниела Атанасова
Коректор: Йорданка Траянова; Ева Егинлиян
ISBN: 978-954-26-1484-5
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/3571
История
- — Добавяне
39.
Атерзее, Австрия
По-късно, когато си мислела за този ден, Джихан щяла да го помни като Черния петък. Страховете от кризата в Гърция предизвикали рязко спадане на цените на акциите в Европа и Америка, а швейцарското министерство на икономиката обявило, че замразява активи на стойност 200 милиона щатски долара, свързани със сирийската управляваща фамилия и нейните приближени. Господин Ал Сидики изглеждал смазан от новината. Той останал барикадиран в кабинета си през по-голямата част от следобеда, показвайки се само два пъти, за да крещи на Джихан по някакви незначителни въпроси. Тя прекарала последния час на този работен ден в гледане на часовника и когато той отброил пет часа, се втурнала към вратата, без да пожелае приятен уикенд на господин Ал Сидики или на хер Вебер, както правела обикновено. Едва по-късно, когато се обличала за вечеря, си дала сметка, че е забравила портмонето си.
— Как влязохте отново в банката? — попита Габриел.
— С моите ключове, разбира се.
— Не знаех, че имате свои собствени служебни ключове.
Тя измъкна връзката от чантата си и я вдигна, за да я види той.
— Както знаете — поясни младата жена, — Банка Вебер не се занимава с банкиране на дребно. Ние сме частна банка, което означава, че преди всичко сме фирма за доверително управление на активите на лица с голям личен капитал.
— Държите ли в наличност пари в брой?
— Малко количество.
— Банката предлага ли сейфове на своите клиенти?
— Разбира се.
— Къде са те?
— Под нивото на улицата.
— Вие имате ли достъп до тях?
— Аз съм акаунт мениджърът.
— Какво означава това?
— Означава, че мога да ходя навсякъде в банката, освен в кабинетите на хер Вебер и на господин Ал Сидики.
— Те са забранена зона за вас, така ли?
— Освен ако не ме поканят да вляза.
Алон замълча, сякаш за да асимилира тази информация, а след това помоли Джихан да продължи разказа си за събитията от Черния петък. Тя обясни, че се е върнала до банката с личния си автомобил и с ключовете си влязла през предния вход. След отварянето на вратата имала на разположение тридесет секунди, за да въведе правилния осемцифрен код в контролния панел на охранителната система, иначе алармата щяла да завие и половината полиция на Линц да пристигне в рамките на няколко минути. Но когато приближила до панела, видяла, че алармената система не е включена.
— Което означава, че в банката е имало някой друг?
— Точно така.
— И това беше господин Ал Сидики?
— Той беше в кабинета си — каза тя, като кимна бавно. — Говореше по телефона.
— С кого?
— С някого, който не беше доволен, че активите му току-що са били замразени от швейцарското правителство.
— Знаете ли кой беше той?
— Не — отговори Джихан, — но предполагам, че беше човек с власт.
— Защо смятате така?
— Защото в гласа на господин Ал Сидики се долавяше страх. — Тя замълча за миг. — Беше доста шокиращо. Никога няма да забравя този ден.
— Телохранителите бяха ли там?
— Не.
— Защо?
— Предполагам, че ги беше отпратил.
Габриел попита какво е направила след това. Джихан отговори, че е взела портмонето си и е напуснала банката възможно най-бързо. В понеделник сутринта, когато отишла на работа след уикенда, на бюрото й я чакала бележка. Тя била от господин Ал Сидики. Той искал да поговорят насаме.
— Защо искаше да ви види?
— Той каза, че иска да се извини. — Младата жена неочаквано се усмихна. — Друго нещо, което се случваше за първи път.
— За какво да се извини?
— За това, че ми се е развикал в петъка. Беше лъжа, разбира се — добави бързо тя. — Искаше да разбере дали съм чула нещо, когато бях в банката онази вечер.
— Той знаеше ли, че сте били там?
Тя кимна утвърдително.
— Откъде знаеше?
— Той редовно проверява записите на камерите за видеонаблюдение. Всъщност те се прехвърлят директно в компютъра на бюрото му.
— Той попита ли ви направо какво сте чули?
— Господин Ал Сидики никога не прави нищо направо. Предпочита да действа по заобиколен път.
— Какво му казахте?
— Достатъчно, за да спре да се притеснява.
— И той повярва ли ви?
— Да — отговори Джихан, след като се замисли за момент. — Мисля, че ми повярва.
— И с това нещата приключиха ли?
— Не. Той поиска да поговорим за войната.
— Какво по-точно?
— Попита дали роднините ми, които още живеят в Сирия, са добре. Искаше да знае дали има нещо, което би могъл да направи, за да им помогне.
— Беше ли искрен?
— Когато роднина на управляващата фамилия предлага да помогне, това обикновено означава точно обратното.
— Той ви е заплашил?
Тя запази мълчание.
— И въпреки това вие останахте — каза Габриел.
— Да — отвърна Джихан. — Останах.
— А вашите роднини? — попита той, като отново погледна в своята папка. — Те добре ли са?
— Няколко от тях бяха убити или ранени.
— Много съжалявам да го чуя.
Младата жена кимна, но не каза нищо.
— Къде бяха убити?
— В Дамаск.
— Вие оттам ли сте, Джихан?
— Живях там за кратко, когато бях дете.
— Но не сте родена там, така ли?
— Не — отвърна тя. — Родена съм на север от Дамаск.
— Къде?
— В Хама — каза Джихан. — Родена съм в град Хама.