Метаданни
Данни
- Серия
- Тайнството на произхода (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Atlantis Gene, 2013 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Юлиян Стойнов, 2015 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Антиутопия
- Апокалиптична фантастика
- Конспиративен трилър
- Научна фантастика
- Технотрилър
- Трилър
- Шпионски трилър
- Характеристика
- Оценка
- 4,6 (× 13 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2016)
Издание:
Автор: А. Дж. Ридъл
Заглавие: Атлантският ген
Преводач: Юлиян Стойнов
Година на превод: 2014
Език, от който е преведено: английски
Издание: 1
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 2015
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Полиграфюг“ АД, Хасково
Редактор: Иван Тотоманов
ISBN: 978-954-655-602-8
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/422
История
- — Добавяне
78.
Манастир на имару
Тибетски автономен район
На следващата сутрин Майло не чакаше Кейт, но купата с каша бе на масичката както преди. Беше малко изстинала, но все така вкусна.
Кейт тръгна по коридора.
— Доктор Кейт! — Майло изтича насреща й, спря насред коридора и опря длани на коленете си, беше се запъхтял. — Съжалявам, доктор Кейт. Аз бях… трябваше да работя над моя специален проект.
— Специален проект? Майло, не е необходимо да ме посрещаш всяка сутрин.
— Зная. Но исках — отвърна младежът, докато си поемаше дъх.
Тръгнаха към стаята на Дейвид.
— Над какво работиш, Майло?
Той поклати глава.
— Не мога да ви кажа, доктор Кейт.
Кейт се зачуди дали това не е поредната шега. Когато стигнаха стаята на Дейвид, Майло се поклони и си тръгна тичешком в посоката, от която бе дошъл.
Състоянието на Дейвид не се бе променило съществено, макар че на Кейт й се стори, че нормалният му цвят се връща.
Тя му даде сутрешната доза антибиотици и обезболяващи и отвори дневника.
7 август 1917
Изправям се, за да посрещна двамата мъже, които Хелена въвежда в малкия солариум. На лицето ми няма и намек за болка. Тази сутрин изпих три големи бели таблетки, подготвяйки се за това, което ме чака.
Малко преди пладне е и слънцето е високо в небето и озарява мебелите и растенията в солариума с ярка светлина.
По-високият мъж пристъпва с широка крачка и взема думата, без да изчака Хелена да ни представи.
— Значи най-сетне склонихте да се срещнете с нас.
Германец, войник. Очите му са студени и вторачени.
Преди да успея да отвърна, вторият мъж заобикаля първия и ми протяга ръка.
— Малори Крейг, мистър Пиърс. Приятно ми е. — Ирландец, с плахи маниери при това.
Германецът разкопчава сакото си и сяда, без да е поканен.
— А аз съм Конрад Кейн.
Крейг се настанява до Кейн, който сбърчва нос и се оглежда, след това леко се отдръпва.
— Вие сте немец — казвам, сякаш го обвинявам в убийство, което на този етап ми се струва справедливо. Вероятно бих могъл да посмекча тона, благодарение на лекарствата, но се радвам, че не го правя.
— Хъм. Роден съм в Бон, но трябва да кажа, че понастоящем съм изгубил всякакъв интерес към политиката. — Отвръща нехайно, сякаш съм го попитал дали гледа коне, като че ли неговите сънародници не убиват и не тровят с газ милиони съюзнически войници. Накланя глава. — А и как иначе, когато на света има толкова по-интересни неща?
Крейг кима.
— Така е.
Хелена поставя между нас поднос с кафе и чай и Кейн заговаря преди мен, като че ли си е вкъщи и аз съм дошъл по негова покана.
— Благодаря ви, лейди Бартън.
Кимам към свободния стол и я поглеждам.
— Останете.
Мисля, че го правя, за да покажа кой командва тук. Кейн изглежда неприятно изненадан, а аз се чувствам малко по-добре.
Кейн сръбва от кафето.
— Чух, че се нуждаете от работа.
— Търся си работа.
— Имаме една специална задача, която трябва да се свърши. Трябва ни определен тип човек за нея. Някой, който знае да си държи устата затворена и има достатъчно ум.
Хъм, дали пък не иска да шпионирам за германците? Надявам се да е това. Все още държа армейския си пистолет в чекмеджето на шкафчето до леглото. Представям си как отивам да го взема и се връщам в солариума.
— И каква е тази работа? — пита Хелена, нарушавайки тишината.
— Археологическа. Разкопки. — Кейн не сваля поглед от мен, в очакване да види реакцията ми. Крейг пък гледа Кейн. Не се е обадил повече от началото на разговора, а и не държа особено да чуя мнението му.
— Търсех работа наблизо — отвръщам.
— В такъв случай няма да бъдете разочарован. Разкопките са под Гибралтарския залив. На доста голяма дълбочина. Вървят от известно време. Всъщност от четирийсет и пет години. — Кейн продължава да следи реакцията ми, но такава все още няма. Той отпива от кафето, без да сваля очи от мен. — Току-що започнахме да намираме… имаме известен напредък, но войната ужасно ни затрудни. Все се надяваме, че ще свърши скоро, но дотогава сме принудени да се справяме с текущи проблеми. Ето защо идвам при вас с нашето предложение.
— Опасно ли е? — пита Хелена.
— Не. Не по-опасно, отколкото, да речем, на Западния фронт. — Кейн изчаква тя да вдигне вежди, след това се пресяга и я потупва по крака. — О, не, само се шегувах, мило момиче. — Насочва усмивката си към мен. — Няма да излагаме на опасност нашия млад герой от войната.
— Какво стана с последния ви екип? — питам.
— Имахме германска група, много способни хора, но очевидно войната и британският контрол над Гибралтар усложниха нещата с тях.
Задавам въпроса, с който би трябвало да започна:
— Колко души сте изгубили досега?
— Изгубили?
— Загинали.
Кейн повдига рамене.
— Нито един. — Изражението на Крейг ми показва, че това е лъжа, и аз се чудя дали Хелена го знае.
— Какви са тези разкопки? — питам. Той ще излъже, но ми е интересно каква легенда ще използва.
— Археологически. Исторически. — Кейн изплюва думите сякаш са сдъвкан тютюн.
— Не се и съмнявам. — Предполагам, че търсят съкровище, вероятно потънал на дъното на залива пиратски или търговски кораб. Би трябвало да е нещо достатъчно солидно, за да посветят четирийсет и пет години на подобни разкопки, особено под водата. Опасно начинание.
— Заплатата?
— Петдесет райхсмарки на седмица.
Това си е истинска подигравка, направо шамар в лицето. Със същия успех могат да ми плащат и с фалшиво злато. Като се има предвид как върви войната, след две години марката няма да струва нищо. Немските семейства ще ги носят на вързопи до пекарната за комат хляб.
— Приемам само разплащане в американски долари.
— Имаме и долари — отвръща небрежно Кейн.
— И то доста повече. Искам пет хиляди долара в аванс — само за да надзърна във вашите тунели. — Поглеждам към Хелена. — Ако са зле укрепени и заплашват да рухнат, си тръгвам с петте хиляди в джоба.
— Те са добре прокопани, мистър Пиърс. Там са работили германци.
— Искам по хиляда на седмица.
— Абсурдно. Кралска заплата за селска работа.
— Глупости. Чувал съм, че кралете, кайзерите и царете не са толкова безценни, за колкото се представят. Но ако ще ръководя разкопките, би трябвало да получавам съответното заплащане. Когато става дума за подземни, или по-точно подводни разкопки, работата е опасна. Не бих оставил живота си в ръцете на глупаци. Такива са условията ми, приемете ги или си тръгвайте.
Кейн изсумтява и оставя чашата на масичката.
Облягам се назад и добавям:
— Разбира се, винаги може да изчакате края на войната. Предполагам, че няма да е много далече. След това ще доведете отново немския екип — стига да са останали немци… на ваше място не бих се обзаложил.
— Няма да приема условията ви. — Кейн се изправя, кима на Хелена и си тръгва, като оставя Крейг в неловко положение. Плахият ирландец също става, поколебава се за миг, като върти глава между мен и отдалечаващия се началник, след това се втурва след него.
Когато вратата се затваря, Хелена се обляга на креслото и прокарва ръка през косата си.
— Божичко, изплаших се до смърт да не приемете тази работа. — Вдига очи към тавана. — Казаха ми, че ви искали за някакъв изследователски проект. Аз им обясних, че сте умен и образован човек и ще бъдете подходяща кандидатура. Никога не бих допуснала тези негодници тук, ако знаех какви цели преследват.
На следващия ден, докато Хелена е на работа, при мен се отбива Малори Крейг. Стои на входната врата и мачка шапката си с ръце.
— Мистър Пиърс, простете за неприятния вчерашен разговор. Мистър Кейн е под голямо напрежение заради… Е, дойдох да се извиня за всичко, което сме ви причинили, и да ви дам това.
И ми подава един чек. Пет хиляди долара, по сметката на „Имари Гибралтар“.
— За нас ще е чест да ръководите разкопките, мистър Пиърс. Разбира се, при вашите условия.
Признавам му, че не съм бил вдъхновен от вчерашния разговор, но ще държа връзка с тях, по един или друг начин.
Прекарвам остатъка от деня в размишления — нещо, в което съм натрупал голям опит през последните месеци. Представям си как слизам в осветените от свещи и фенери тунели, където е студено и влажно. Виждал съм хора да се прекършват като тънки клечки, когато ги накараш да се спуснат долу. Дали ще се справя? Няма как да разбера, докато не сляза там.
Обмислям и други възможности. Бих могъл да се захвана с някоя минна компания, поне докато войната свърши. След това вероятно ще има повече свободни специалисти, някои придобили опит в самата война. Ще трябва да напусна Гибралтар и да потърся мини, където търсят хора като мен. Да се върна в Щатите или да отпътувам за Южна Америка.
Поглеждам чека. Пет хиляди долара ми предоставят големи възможности, а огледът на техните разкопки ще е един допълнителен опит.
Решавам, че ще ида да хвърля едно око. Винаги мога да си тръгна, или — в зависимост от това колко добре контролирам червата си — да побягна.
Казвам си, че най-вероятно ще откажа работата и че няма никакъв смисъл да го съобщавам на Хелена. Няма смисъл да я тревожа. Достатъчно й е, че работи в полевата болница.
В оперативния център в щаба на Часовникова кула, Ню Делхи, Дориан разтърка уморено слепоочията си и погледна към екраните.
— Сър, получаваме сателитна картина — докладва операторът.
— И? — отвърна Дориан.
Дребният мъж се приведе напред и посочи монитора.
— Няколко цели.
— Пратете самолети.
Манастирите бяха като игли, забити в огромната тибетска купа сено, но най-сетне разполагаха с очи, които да ги следят. Значи финалът нямаше да е далече.