Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Woman in White, 1859 (Обществено достояние)
- Превод от английски
- Мариана Шипковенска, 1983 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 39 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Boman (2008)
Издание:
Уилки Колинс. Жената в бяло
Английска. Първо издание
Народна култура, София, 1983
Превод от английски Мариана Шипковенска
Рецензент Бояна Петрова
Редактор Жечка Георгиева
Художник Светлана Йосифова
Художник-редактор Стефан Десподов
Технически редактор Йордан Зашев
Коректори Грета Петрова, Стефка Добрева
Литературна група ХЛ. 04 9536622611/5557-46-83
Дадена за набор юли 1983 г. Подписана за печат септември 1983 г. Излязла от печат октомври 1983 г. Формат 84×108/32. Печатни коли 40,50. Издателски коли 34,02. УИК 36,22. Цена 4,08 лв.
Печат: ДП „Димитър Благоев“, София
Wilkie Collins. The Woman in White
Everyman’s Library London, 1962
История
- — Добавяне
VIII
Когато влязох в стаята, на масата седяха мис Халкъм и една възрастна дама.
Бях представен на възрастната дама и тя се таза мисис Веси, бившата гувернантка на мис Феърли, която моята жизнена сътрапезничка от закуската бе обрисувала накратко като притежаваща „всички основни добродетели и без никакво значение“. Мога само да предложа моето скромно потвърждение за истинността на обрисувания от мис Халкъм характер на старата дама. Мисис Веси бе самото олицетворение на човешката уравновесеност и женската приветливост. Кротко удовлетворение от кроткото съществуване озаряваше със сънливи усмивки пълното й, спокойно лице. Някои от нас препускат през живота, други преминават през него е бавен ход. Мисис Веси прекарваше живота си в седене. Тя седеше в къщата, в ранни и късни часове; седеше в градината; най-неочаквано се оказваше седнала на широките первази на прозорците в коридорите; сядаше (на сгъваем стол), когато приятелките й се опитваха да я изведат на разходка; сядаше, преди да погледне каквото и да е, преди да заговори за каквото и да е, преди да отговори „да“ или „не“ на най-обикновения въпрос — винаги със същата ведра усмивка на устните, със същия разсеяно-вежлив наклон на главата, скръстила удобно ръце, независимо от промяната: в обстоятелствата, която можеше да настъпи в дома. Тиха, вежлива, неизразимо кротка и безобидна стара дама, която нивга по никакъв начин не подсказваше мисълта, че наистина е жива от рождения си час насам. Природата има тъй много да върши на този свят, заета е със създаването на такова огромно разнообразие от произведения, че вероятно от време на време е слисана и объркана, за да направи отлика между процесите, които осъществява едновременно. И от тази гледна точка винаги ще бъде мое лично убеждение, че природата е била погълната от сътворяването на зелките, когато мисис Веси се е родила, и че добрата жена страдаше от последиците на зеленчуковата доминанта в съзнанието на тази майка на всинца ни.
— Е, мисис Веси — започна мис Халкъм, жизнена, енергична и изпълнена с готовност, която контрастираше още повече със седящата до нея безучастна стара дама, — какво желаете — котлет?
Мисис Веси скръсти пухкавите си ръце на края на масата, усмихна се благо и каза:
— Да, скъпа.
— Какво е това срещу мистър Хартрайт? Не е ли варено пиле? Мислех, че обичате варено пиле повече от котлет, мисис Веси?
Мисис Веси свали пухкавите си ръце от края на масата, скръсти ги на скута си, кимна съзерцателно, към вареното пиле и отвърна:
— Да, скъпа.
— Добре, все пак какво избирате за днес? Да ви подаде ли мистър Хартрайт от пилето, или аз да ви дам от котлетите?
Мисис Веси сложи една от пухкавите си ръце обратно на ръба на масата, поколеба се сънливо и каза:
— Както искате, скъпа.
— О, милост! Става въпрос за вашия вкус, не за моя, скъпа ми госпожо. Защо да не хапнете по-малко и от двете и защо да не започнете с пилето, тъй като мистър Хартрайт, както виждам, изгаря от желание да ви отреже едно парче.
Мисис Веси постави и другата си пухкава ръка на ръба на масата, оживи се едва-едва за миг, изгасна в следващия, кимна покорно и каза:
— Ако обичате, сър.
Наистина тиха, вежлива, неизразимо кротка и безобидна стара дама! Но засега може би достатъчно за мисис Веси.
През цялото време нямаше и следа от мис Феърли. Приключихме обяда си, а тя все още не се бе появила. Мис Халкъм, от чиито зорки очи не убягваше нищо, забеляза погледите, които от време на време хвърлях към вратата.
— Разбирам ви, мистър Хартрайт — каза тя, — недоумявате какво става с другата ви ученичка. Тя беше долу, главоболието й мина, но апетитът й все още не е напълно възстановен, за да се присъедини към нас. Ако решите да ми се доверите, мисля, че мога да се заема със задачата да я открия нейде из градината.
Тя взе слънчобрана, който лежеше на един стол близо до нея, и ме поведе навън през голямата остъклена врата в дъното на стаята, която извеждаше направо на поляната. Почти е излишно да казвам, че оставихме мисис Веси все така да седи на масата, скръстила пухкавите си ръце на ръба й, настанена очевидно в тази поза за останалата част от следобеда.
Докато пресичахме поляната, мис Халкъм ме погледна многозначително и поклати глава.
— Вашето тайнствено приключение — рече тя — все още остава загърнато в подобаващия за него среднощен мрак. Цяла сутрин преглеждах писмата на майка ми, но все още не съм открила нищо. Все пак не се отчайвайте, мистър Хартрайт. Това е въпрос, пораждащ любопитство, а за съюзник имате жена. При такива обстоятелства, рано или късно, успехът е сигурен. Писмата не са прегледани докрай. Остават ми още три пакета и бъдете уверен, че ще прекарам цялата вечер над тях.
Дотук едно от предчувствията, които ме занимаваха сутринта, все още не бе потвърдено. Започнах да се чудя дали запознанството с мис Феърли ще разочарова надеждите, които градях по отношение на нея от закуската насам.
— А как мина срещата ви с мистър Феърли, разбрахте ли се? — запита мис Халкъм, когато излязохме от поляната и свихме към една обрасла с храсти градина. — Беше ли особено изнервен тази сутрин? Не си правете труда да обмисляте отговора, мистър Хартрайт. Самият факт, че се чувствувате задължен да го обмислите, е достатъчен за мен. По лицето ви мога да прочета, че е бил крайно изнервен, и тъй като, водена от най-добри чувства, нямам намерение да ви поставям в същото положение, не ви питам нищо повече.
Докато тя говореше, свърнахме по една криволичеща пътека и се приближихме към красива дървена беседка, построена като миниатюрна швейцарска хижа. Изкачвайки стъпалата, видяхме, че в единствената й стая стоеше млада дама. Изправена до грубо скована маса, тя наблюдаваше степта и хълмовете, които се откриваха в една пролука между дърветата, и разсеяно отгръщаше листата на малкия скицник, лежащ до нея. Това бе мис Феърли.
Как мога да я опиша? Как мога да я отделя от собствените си чувства и от всичко, което се случи по-късно? Как мога да я видя отново такава, каквато бе, когато очите ми за първи път се спряха на нея — такава, каквато трябва да бъде за очите, които ще я видят в тези страници?
Докато пиша, на бюрото ми лежи акварелната рисунка на Лора Феърли. Направих я по-късно на същото място и в същата поза, в която я видях за първи път! Поглеждам я и от тъмния зеленикавокафяв фон на беседката пред погледа ми ярко се открояват светлите очертания на нежната девическа фигура, облечена в скромна муселинова рокля на едри райета от бледосиньо и бяло. Шал от същата материя загръща плътно раменете й, а малката сламена шапчица в естествен цвят, украсена семпло и пестеливо с панделка в тон с роклята, хвърля мека пер лена сянка върху горната част на лицето й. Косата й е със съвсем лек оттенък на кафяво — не, не е лененоруса и все пак е светла; не е златиста, но блясъкът й е почти златист, тъй че се губи тук и там в сянката на шапката. Тя е просто разделена на две и прибрана на тила, а линията около челото й се очертава от естествени малки къдри. Веждите са доста по-тъмни от косата; а очите са с онзи мек, прозирен тюркоазеносин цвят, който тъй често се възпява от поетите и тъй рядко се среща в живота. Прекрасни по цвят очи, прекрасни по форма очи — големи, нежни и кротко замислени, чиято красота струи от непорочната истинност на погледа, извираща от най-съкровените им дълбини, и се озарява при промяната на всеки техен израз със светлина, идваща от един по-чист и по-добър свят. Очарованието — тъй деликатно и все пак тъй категорично изразено, — с което те обливат лицето, така скрива и преобразява неговите малки, естествени човешки несъвършенства, че е трудно да се преценят относителните качества и недостатъци на всички останали черти. Не е лесно да се забележи, че долната част на лицето е прекомерно източена към брадичката, за да бъде в пълна и правилна пропорция с горната част; че носът, избягвайки орловия наклон (който при жените е винаги остър и жесток независимо от абстрактното му съвършенство), е съгрешил мъничко по посока на другата крайност и е пропуснал идеалната правота на линията; и че когато се усмихва, сладките, чувствени устни са в плен на леко нервно потрепване, което ги изтегля малко нагоре в единия ъгъл, към едната й страна. Възможно е тези недостатъци да се забележат а нечие друго женско лице, яко те трудно се открояват в нейното. Тук са неуловимо свързани с онова, което принадлежи само и единствено на нейното изражение, а цялата негова жизненост, в която участвуват всички останали черти, е подчинена на вълнуващия подтик на очите.
Нима жалкият портрет, на който съм я изобразил, моят лелеян и търпелив труд през дълги и щастливи дни, ми показва всичко това? Ох, колко малко от тях са влезли в неясната механична рисунка и колко много са в съзнанието, с което го гледам! Светлокосо, нежно момиче в хубава, лека рокля, което си играе с листата на скицника, вдишало поглед от него, с честия, невинни сини очи — това е всичко, което може да каже рисунката; всичко, което дори мисълта и перото, въпреки по-големите дълбини, до които достигат, биха могли да кажат. Жената, която първа дава живот, светляла и форма на мъглявите ни идеи за красотата, запълва празнина в духовната ни същност, за която не сме знаели преди появата й. Влеченията, които са тъй дълбоко в нас, че трудно се изразяват с думи, а и с мисли дори, са докоснати в такива мигове от омая, която чувствата не могат да усетят, а и ние самите не можем да изразим. Загадката, която се крие в женската хубост, може да излезе на повърхността само когато е усетила родство с още по-дълбоката загадка на собствените ни души. Тогава и само тогава тя прекрачва тесния свят на молива и перото.
Помислете за нея, както сте мислили за първата жена, разпалила страстите, които останалите представителки на нейния пол не са съумели да възбудят; оставете милите, искрени сини очи да се срещнат с вашите, тъй както се срещнаха с моите с онзи нямащ равен на себе си поглед, който и двамата помним така добре; чуйте гласа й, както музиката, която някога най-много сте обичали, да гали нежно слуха ви; сравнете стъпките й, когато идва и си отива в тези страници, с онези други стъпки, в чийто въздушен ритъм някога е било сърцето ви; приемете я като призрачната рожба на собствените ви мечтания и тя ще израсне пред вас все по-ясно, като живата жена, която обитава моите копнежи.
Сред обзелите ме чувства, когато за първи път спрях взора си върху нея — познати чувства, които всички сме изпитвали, що се раждат за живот в сърцата на мнозина и изтляват в не по-малко от тях, за да разцъфнат за ново съществование само у някои, — имаше едно, което ме тревожеше и смущаваше и ми изглеждаше странно необяснимо и неподходящо в присъствието на мис Феърли.
Примесено с живото впечатление, породено от очарованието на прекрасното й лице и глава, на сладкото й изражение и завладяващата простота на държането й, съществуваше и друго впечатление, което по някакъв смътен път ми подсказваше мисълта за нещо липсващо. В един момент ми се струваше, че липсва нещо в нея, в друг, че липсва нещо в мен, което ми пречеше да я разбирам така, както би трябвало. Това впечатление намираше израз по най-противоречив начин: когато тя ме гледаше или, с други думи, когато осъзнавах с най-голяма сила хармонията и очарованието на лицето й и същевременно бях най-разтревожен от усещането за непълнота, която бе невъзможно да разгадая. Нещо липсваше, нещо липсваше, а къде бе то и какво бе то, не можех да кажа.
Последицата от този странен каприз на въображението (както го възприемах тогава) не бе от естество, което да ми позволи да се държа непринудено при първата среща с мис Феърли. Трудно може да се каже, че притежавах нужното самообладание, за да й благодаря за няколкото любезни думи, с които ме посрещна, с обичайните за такъв отговор фрази. Забелязвайки колебанието ми й приписвайки го съвсем естествено на някаква моментна стеснителност от моя страна, мис Халкъм пое с познатата лекота й готовност инициативата за разговора в свои ръце.
— Погледнете, мистър Хартрайт — рече тя, като посочи скицника на масата и малката деликатна ръка, която все още безцелно го прелистваше. — Несъмнено ще признаете, че сте намерили най-сетне своя образец за ученичка? В мига, в който чува, че сте пристигнали, тя грабва безценния си скицник, застава очи в очи с всемирната природа и изгаря от нетърпение да започне.
Мис Феърли се засмя добросърдечно и смехът й тъй лъчезарно сгря милото й лице, сякаш бе част от слънчевата светлина, която ни огряваше.
— Не мога да приема заслуги по мой адрес там, където ги няма — каза тя, докато ясните й, искрени сини очи поглеждаха ту към мис Халкъм, ту към мен. — Макар и да обичам много рисуването, аз твърде добре съзнавам собственото си невежество, тъй че изпитвам повече страх, отколкото желание да започна. Сега, когато зная, че сте тук, мистър Хартрайт, аз разглеждам скиците си, тъй както някога като малко момиче преглеждах уроците си и страшно се страхувах, че ще се окажа неспособна да говоря.
Тя изрече признанието красиво и леко и със странна детска ревнивост придърпа скицника по-близо до себе си. Мис Халкъм разряза незабавно възела на туй малко затруднение по нейния категоричен, прям начин.
— Добри, лоши или посредствени — отсече тя, — рисунките на ученика трябва да преминат през суровия съд на учителската преценка. Хайде да ги вземем с нас в каретата, Лора, и да дадем възможност на мистър Хартрайт да ги види за първи път в условията на непрекъснато друсане и спиране. Ако успеем да объркаме по време на пътуването възприятията му за природата такава, каквато е в собствените му очи, и такава, каквато не е, когато я гледа в нашите скицници, единственото му убежище от пълното отчаяние ще бъде да ни направи комплименти и така ще се измъкнем измежду пръстите му на професионалист, без да разрошим ни най-малко перушината на нашата суета.
— Надявам се, че мистър Хартрайт няма да ми прави комплименти — каза Лора, когато излизахме от беседката.
— Смея ли да попитам защо изразявате тази надежда? — запитах аз.
— Защото ще повярвам на всичко, което ми кажете — отвърна просто тя.
С тези няколко думи тя несъзнателно ми даде ключа към целия си характер — към тази щедра вяра в другите, която чувството за собствената и правдивост, подхранваше невинно в цялото й същество. Тогава разбрах това само интуитивно; сега го зная от опит.
Забавихме се само колкото да вдигнем добрата мисис Веси от мястото, което тя все още заемаше край изоставената маса, и сетне се качихме в откритата карета, за да направим обещаната разходка. Старата дама и мис Халкъм се настаниха на задната седалка, а мис Феърли и аз седнахме на предната. Между нае лежеше разтворен скицникът, изложен най-сетне открито пред моя професионален взор. Дори и да бях предразположен да отправя някаква сериозна критика към рисунките, то това бе станало напълно невъзможно поради жизнерадостното решение на мис Халкъм да възприема изящните изкуства във вида им, практикуван от нея самата, от сестра й и, общо взето, от останалите дами, само откъм смешната им страна. Мога да си спомня много по-лесно разговора, който се водеше, отколкото рисунките, които преглеждах съвсем механично. Особено онази част от разговора, в която се включваше мис Феърли, е така живо запечатана в съзнанието ми, сякаш са изминали само няколко часа.
Да! Нека призная, че през този първи ден аз се оставих да бъда омаян от нейното присъствие и забравих кой съм и какво е положението ми. Най-незначителните въпроси, които ми задаваше относно това, как да борави с молива или да смеси боите си, най-малката промяна на израза в хубавите й очи, обърнати към моите с такова искрено желание да възприемат всичко, на което мога да я науча, и да открият всичко, което мога да покажа, привличаха вниманието ми несравнимо повече и от най-прелестната гледка, простряла се пред нас, или от най-фантастичната игра на светлосенките, преливащи над вълнообразната степ и равната крайбрежна ивица. Не е ли странно, че винаги и при всякакви обстоятелства предметите на естествения свят, сред който живеем, в същност много малко владеят нашите сърца и умове? Ние излизаме в природата, за да търсим утеха за грижите си, но дирим съпричастие за радостта си само в книгите. Обожанието към хубостите на неодушевения свят, които съвременната поезия тъй нашироко и красноречиво рисува, не е в числото на вродените инстинкти дори и на най-достойните сред нас. Никой от нас не го притежава в детството. Необразованият мъж или жена също не го притежават. Онези, чийто живот протича изключителна сред вечния кръговрат от чудеса на морето и земята, са хората, които в най-голяма степен остават безчувствени към онова в природата, което не е пряко свързано с личните им интереси и занимания. Истината е, че способността ни да ценим хубостите на земята, върху която живеем, е умение — плод на цивилизацията, което усвояваме подобно на изкуството; и нещо повече, ние прибягваме до същата тази способност едва ли не само когато умовете ни са обхванати от най-голяма леност и безделие. А каква част заема привлекателната сила на природата в приятните или болезнени влечения и чувства, изпитвани от нас или от приятелите ни? Какво място заемат те в безбройните незначителни разговори за личните ни преживявания, които всеки ден си разказваме един другиму? Всичко, което умовете ни могат да обхванат и сърцата ни да научат, можем да постигнем със същата сигурност, същата полза и същото задоволство, независимо дали природата ще бъде щедра или свидлива в това, що ни предоставя. Несъмнено има причина за отсъствието на вродена симпатия между човешкото същество и сътворението, което го заобикаля — причина, която вероятно може да бъде открита в крайно различните съдби на човека и неговата земя. И най-грандиозната планинска гледка умира там, докъдето стига погледът, а най-дребното човешко влечение, което чистото сърце може да изпита, е насочено към безсмъртието.
Нашата разходка бе продължила три часа, когато каретата отново мина през портите на Лимъридж Хаус.
На връщане оставих дамите да изберат сами първия пейзаж, който щяха да скицират следващия следобед под мое наставление. Когато те се оттеглиха, за да се облекат за вечеря, и аз останах сам в кокетната си всекидневна, доброто настроение като че ли ме напусна изведнъж. Бях неспокоен и недоволен от себе си, без да зная защо. Може би сега за първи път осъзнавах, че се бях наслаждавал на малкото ни пътешествие твърде много в качеството си на гост и много малко в качеството си на учител по рисуване. Може би все още ме преследваше онова странно чувство за нещо липсващо у мис Феърли или у мен самия, което ме бе объркало, когато за първи път й бях представен. Както и да е, изпитах истинско облекчение, когато часът за вечеря ме изтръгна от моята самота и ме отведе отново в обществото на дамите.
Влизайки в салона, останах поразен от необикновения контраст в дрехите, по-скоро в материята, отколкото в цвета, които те сега носеха. Докато мисис Веси и мис Халкъм бяха богато облечени (всяка по начин, който най-много подхождаше на възрастта й) — първата в сребристосиво, а втората в онзи нежен светложълт цвят, който тъй добре отива на матовата кожа и черната коса, — мис Феърли бе облечена непретенциозно и почти бедно — с обикновен бял муселин. Роклята й бе безупречно чиста; стоеше й прекрасно и все пак това бе дреха, която би носила съпругата или дъщерята на някой беден човек. В нея, макар и само външно, тя изглеждаше в материално отношение по-ниско от гувернантката си. По-късно, когато опознах по-добре характера на мис Феърли, открих, че този необикновен контраст в неин ущърб се дължи на вродената деликатност на чувствата и дълбоката й ненавист и към най-незначителната демонстрация на собственото й богатство. Нито веднъж мисис Веси или пък мис Халкъм не успяха да я убедят да се облече по-добре от тях и по този начин да покаже превъзходството си на богата дама пред двете бедни дами.
След като вечерята приключи, ние се върнахме в салона. Макар че мистър Феърли (стараейки се да надмине благоволението на монарха, навел се, за да вдигне и да подаде сам четката на Тициан) бе наредил на своя иконом да се осведоми за желанията ми относно виното, което бих предпочел след вечеря, проявих достатъчно категоричност, за да устоя на изкушението, предлагано от самотата сред великолепието от бутилки, подбрани по мой вкус, и достатъчно разум, за да поискам позволението на дамите по време на пребиваването ми в Лимъридж Хаус да ставам от масата заедно с тях, както правят това цивилизованите хора в чужбина.
Салонът, в който сега се бяхме оттеглили за останалата част от вечерта, се намираше на партерния етаж и по големина и форма приличаше на стаята за закуска, Големите остъклени врати в дъното извеждаха на тераса, красиво и пищно подредена по цялото й продължение с цветя. Когато влязохме в стаята, меката, покрита като с воал привечер сливаше в хармония сенките на листата и цветовете със собствените си по-тъмни тонове, а сладкият мирис на цветята ни посрещна с благоуханието си през отворените стъклени врати. Добрата мисис Веси (която винаги сядаше първа) завладя едно кресло в ъгъла и удобно разположена, задряма. По моя молба мис Феърли седна пред пианото. Следвайки я, за да се настаня близо до инструмента, видях как мис Халкъм се отдели в една от нишите при страничните прозорци, за да продължи да преглежда писмата на майка си при последните кротки лъчи на вечерната светлина.
Как живо възниква в съзнанието ми сега, когато пиша, тази спокойна домашна картина! От мястото, където седях, виждах елегантната фигура на мис Халкъм, наведена съсредоточено над писмата в скута й, наполовина огряна от меката светлина, наполовина скрита от тайнствена сянка; а по-близо до мен нежният профил на дамата пред пианото бе деликатно обрисуван срещу потъващия в тъмнина фон на стената. Навън, на терасата, цветята, тревите и виещите се растения така гальовно потрепваха на лекия вечерен въздух, че до нас не достигаше шепотът от тяхното вълнение. На небето нямаше ни облак и тайнствената лунна светлина настъпваше вече колебливо от изток. Чувството на покой и уединение успокояваше мислите и чувствата в изпълнена с неземен възторг забрава; а целителната тишина, която с настъплението на тъмнината ставаше все по-дълбока, ни обгърна още по-нежно, когато от пианото към нея се присъединиха божествените звуци на Моцартовата музика. Образите и хармонията на тази вечер не могат никога да се забравят.
Всички седяхме смълчани на местата, които си бяхме избрали — мисис Веси спеше, мис Феърли свиреше, мис Халкъм четеше, — докато падна мракът. По това време луната се бе промъкнала откъм терасата и меките й, загадъчни лъчи осветяваха косо долния край на стаята. Промяната от здрачината бе толкова красива, че ние единодушно се противопоставихме на лампите, когато слугата ги внесе, и оставихме само двете свещи върху пианото да блещукат в голямата стая.
Музиката продължи още половин час. След това красотата на лунната гледка изкуши мис Феърли да излезе на терасата и аз я последвах. Мис Халкъм бе променила мястото си, когато запалиха свещите върху пианото, за да продължи с тяхна помощ своето дирене. Оставихме я седнала на ниско столче от едната страна на инструмента. Тя бе така погълната от четенето, че, изглежда, не забеляза нашето излизане.
Струва ми се, че бяхме стояли на терасата пред остъклените врати не повече от пет минути; по мой съвет мис Феърли точно връзваше на главата си бялата си кърпа, за да се предпази от нощния въздух, когато чух гласа на мис Халкъм — тих, нетърпелив и променил естествения си бодър тон — да произнася името ми.
— Мистър Хартрайт — каза тя, — бихте ли дошли за минута? Искам да говоря с вас.
Влязох веднага. Пианото бе разположено в по-далечната половина на стаята до стената. До него седеше мис Халкъм с писмата, разпилени на скута й, като бе взела едно от тях в ръка и го държеше близо до свещта. Аз седнах на ниското канапенце в непосредствена близост до терасата. По този начин не бях далеч от остъклените врати и виждах ясно мис Феърли, която се разхождаше бавно напред-назад от единия до другия край на терасата, обляна от лунната светлина.
— Искам да чуете заключителните пасажи от това писмо — започна мис Халкъм. — Кажете ми, дали според вас не хвърлят някаква светлина върху необикновеното ви преживяване по пътя за Лондон? Писмото е писано от майка ми до втория й съпруг и е от преди единадесет-дванадесет години. По това време мисис и мистър Феърли и сестра ми Лора живееха вече от години в този дом, а аз завършвах образованието си в едно училище в Париж.
Тя гледаше и говореше искрено, но като че ли и с известно неудобство. В мига, в който вдигна писмото към свещта, преди да започне да го чете, мис Феърли мина покрай нас откъм терасата, надникна и като видя, че сме заети, бавно отмина.
Мис Халкъм започна да чете следното: „Сигурно ще ти дотегне, мой скъпи Филип, да слушаш непрекъснато за моите училища и ученици. Но моля те, хвърли вината върху сивата монотонност на живота в Лимъридж, а не върху мен. Освен това този път имам да ти съобщя нещо наистина интересно относно една нова ученичка.
Спомняш си старата мисис Къмпи от селския магазин. След дългогодишно боледуване докторът най-сетне я отписа и тя бавно умира с всеки изминал ден. Единствената й жива роднина — сестра и — пристигна миналата седмица, за да се грижи за нея. Тя дойде чак от Хампшър; казва се мисис Катърик. Преди четири дни мисис Катърик дойде да ме посети и доведе със себе си единственото си дете — едно сладко, малко момиченце, което е около година по-голямо от любимата ни Лора…“
Когато това изречение се отрони от устните на читателката, мис Феърли премина отново покрай нас по терасата. Тя тананикаше тихичко една от мелодиите, които ни бе свирила същата вечер. Мис Халкъм почака, докато се скри от погледите ни, и после продължи:
„Мисис Катърик е достойна, почтена жена с добри обноски; тя е на средна възраст и се вижда, че е била средно, само средно хубава. В държането и във вида й обаче има нещо, което не мога да си обясня. По отношение на себе си е сдържана до пълна потайност, а изражението на лицето й, което не мога да опиша, ме кара да мисля, че крие нещо. Тя е въплъщение на онова, което наричаме жива загадка. Идването й в Лимъридж Хаус обаче бе по съвсем обикновен повод. Напускайки Хампшър, за да поеме грижите за издъхващата си сестра, тя била принудена да доведе и дъщеря си, тъй като у дома нямало на кого да остави малкото момиченце. Мисис Къмпи може да умре и след седмица, но може да гасне и в продължение на месеци; така че мисис Катърик дойде да ме помоли да имам добрината да позволя на дъщеря й Ан да посещава моето училище при условие, че може да го напусне и да замине с майка си след смъртта на мисис Къмпи. Съгласих се веднага; и когато Лора и аз излязохме същия този ден да направим разходката си, заведохме малкото момиченце (което е на единадесет години) в училището.“
Още веднъж мис Феърли, светла и нежна в снежната муселинова рокля, премина покрай нас на лунната светлина, а белите гънки на шала, който бе завързала под брадичката си, оформяха красиво лицето й. Мис Халкъм отново изчака, докато тя се скри от погледите ни, и после продължи:
„Страшно харесвам новата си ученичка, Филип, причината за което имам намерение да запазя до последния миг, за да те изненадам. След като майката ми каза за детето толкоз малко, колкото и за самата себе си, открих сама (още през първия ден, когато я изпитвахме), че интелектът на малкото бедно създание не е развит както трябва за възрастта й. Виждайки това, наредих на следващия ден да я доведат у дома и се уговорих с лекаря да дойде да я види, да разговаря с нея и да ми каже становището си. Според него тя ще се оправи. Но той смята, че точно сега от голямо значение е да бъде поставена под особени грижи в училище, тъй като извънредната мудност, с която възприема новото, е съпътствувана от извънредно упорство да го задържи в съзнанието си, след като вече го е възприела. И затова те моля, любими мой, да не си представиш по твоя прибързан начин, че съм се привързала към някое малоумно създание. Тази нещастна, малка Ан Катърик е сладко, любвеобилно, признателно момиче, което най-странно, неочаквано, изненадващо и с някаква боязън изрича невероятни и красиви неща (както сам ще прецениш след миг). Макар че е облечена много спретнато, дрехите й показват за съжаление липса на вкус по отношение на цвета и шарката. Затова вчера наредих да преправят някои от старите бели рокли и шапки на любимата ни Лора за Ан Катърик и й обясних, че малките момиченца като нея изглеждат по-спретнати и най-добре, когато са облечени целите в бяло. Тя се поколеба и ми се стори объркана за миг, после се изчерви и, изглежда, ме разбра. Малката й ръчица сграбчи ненадейно моята. Тя я целуна, Филип, и каза (о, тъй искрено): «Докато съм жива, ще нося винаги бяло. То ще ми помогне да ви помня, госпожо, и да мисля, че ще ви доставям удоволствие, когато бъда далеч и няма да ви виждам повече.» Това е само един пример от невероятните неща, които тя изрича така сладко. Бедната душица! Тя ще има куп бели рокли, ушити с големи, дълбоки басти, за да могат да се отпускат, докато израства…“
Мис Халкъм спря и погледна към мен, както седях от другата страна на пианото.
— Млада ли ви се видя окаяната жена, която срещнахте на шосето? — запита тя. — Би ли могла да бъде на двадесет и две-три години?
— Да, мис Халкъм, тя бе толкова млада.
— И бе странно облечена от главата до петите в бяло?
— Беше цялата в бяло.
Докато устните ми изговаряха отговора, мис Феърли се появи за трети път на терасата. Вместо да продължи разходката си, тя спря гърбом към нас, и като се опря на парапета на терасата, погледна надолу в градината. Очите ми се втренчиха в белия блясък на муселинената й рокля и бялата кърпа на главата й, осветени от луната, и едно усещане, за което не мога да намеря дума — усещане, което ускори пулса ми и накара сърцето ми да трепне, — започна да ме обзема.
— Цялата в бяло? — повтори мис Халкъм. — Най-важните изречения в писмото, мистър Хартрайт, са тези, с които завършва, и аз ще ви ги прочета незабавно. Но не мога да не се спра за малко на съвпадението между бялото облекло на жената, която сте срещнали, и белите роклички, довели до странния отговор на малката ученичка на майка ми. Лекарят, открил дефекти в умственото развитие на детето, може би е сгрешил, когато е предрекъл, че „тя ще се оправи“. Може би не е успяла да ги превъзмогне и старото, продиктувано от признателност желание да се облича в бяло, което е било сериозно чувство за момиченцето, може все още да бъде сериозно чувство и за жената.
Промълвих няколко думи в отговор — трудно мога да се сетя какви. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху белия отблясък на муселинената рокля.
— Чуйте последното изречение от писмото — продължи мис Халкъм. — Мисля, че ще ви учуди.
Докато тя поднасяше писмото към светлината на свещта, мис Феърли се извърна от парапета, огледа колебливо терасата, пристъпи към остъклените врати и после спря, застанала с лице към нас.
В това време мис Халкъм ми прочете последното изречение, за което говореше:
„А сега, любими мой, тъй като вече привършвам писмото си, идва ред на истинската причина, изненадата за моята привързаност към Ан Катърик. Мой скъпи Филип, макар че не е и наполовина тъй хубава, тя въпреки това, по един от онези неочаквани капризи на случайната прилика, с които човек понякога се сблъсква, е живо копие в косата, лицето, цвета на очите, формата на лицето…“
Скочих от канапенцето, преди мис Халкъм да нарече следващите думи. Вледених се от същата онази тръпка, която ме прониза, когато усетих, че ме докосват по рамото на пустия път.
Пред себе си виждах мис Феърли, самотна бяла фигура на лунната светлина; от това разстояние и при тези обстоятелства тя бе живо копие на жената в бяло — в държането, в начина, по който бе обърнала глава, по цвета на кожата и формата на лицето! Съмнението, гнетящо мислите ми от часове насам, се превърна със скоростта на светкавицата в убеждение. Онова „липсващо нещо“ бе осъзнаването на зловещата прилика между бегълката от приюта и моята ученичка в Лимъридж Хаус.
— Вие я виждате! — възкликна мис Халкъм. Тя изпусна ненужното писмо и очите й искряха, когато срещнаха моите. — Вие я виждате така, както я е видяла майка ми преди единадесет години!
— Виждам я и нямам никакво желание да говоря за нея. Да се прави дори и случайна връзка между онази окаяна, изоставена, загубена жена и мис Феърли, струва ми се, е все едно да се хвърля сянка върху бъдещето на това светло създание, което стои сега и ни гледа. Позволете ми да се отърся от това впечатление колкото се може по-бързо. Извикайте я, нека се отдръпне от тази подтискаща лунна светлина. Моля ви, повикайте я при нас!
— Мистър Хартрайт, вие ме изненадвате. Каквито и да са жените, смятах, че в деветнадесетия век мъжете са надживели суеверието.
— Моля ви, повикайте я да влезе!
— Шшт! Ето я, идва сама. Не говорете нищо в нейно присъствие. Да запазим между нас откриването на тази прилика… Влез, Лора, влез и събуди с пианото мисис Веси. Мистър Хартрайт моли за още малко музика и този път иска тя да бъде лека и игрива.