Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Woman in White, 1859 (Обществено достояние)
- Превод от английски
- Мариана Шипковенска, 1983 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,2 (× 39 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Boman (2008)
Издание:
Уилки Колинс. Жената в бяло
Английска. Първо издание
Народна култура, София, 1983
Превод от английски Мариана Шипковенска
Рецензент Бояна Петрова
Редактор Жечка Георгиева
Художник Светлана Йосифова
Художник-редактор Стефан Десподов
Технически редактор Йордан Зашев
Коректори Грета Петрова, Стефка Добрева
Литературна група ХЛ. 04 9536622611/5557-46-83
Дадена за набор юли 1983 г. Подписана за печат септември 1983 г. Излязла от печат октомври 1983 г. Формат 84×108/32. Печатни коли 40,50. Издателски коли 34,02. УИК 36,22. Цена 4,08 лв.
Печат: ДП „Димитър Благоев“, София
Wilkie Collins. The Woman in White
Everyman’s Library London, 1962
История
- — Добавяне
II
Следващото събитие, което се случи, бе толкова изумително, че би могло да предизвика у мен чувство на суеверна изненада, ако по принцип духът ми не бе кален срещу подобни езически слабости. Неспокойното усещане за нещо нередно в семейството, което бе породило желанието ми да напусна Блакуотър Парк, бе последвано, колкото и странно да е, от моето заминаване. Вярно е, че отсъствието ми бе временно, но станалото във връзка с него съвпадение бе не по-малко забележително.
Заминаването ми стана при следните обстоятелства.
Ден или два след като слугите бяха напуснали, сър Пърсивъл отново ме повика. С радост мога да заявя, че незаслужената обида, по повод ръководеното от мен домакинство, не ми попречи да отвърна на злото с добро и аз с присъщата си готовност и уважение се отзовах на молбата му. Необходимо ми бе да се преборя с изкушението, което всички носим в себе си, за да съумея да подтисна чувствата си. Бидейки привикнала на самодисциплина, аз извърших тази жертва.
Сварих сър Пърсивъл и граф Фоско отново заедно. Този път негово благородие остана по време на разговора и помагаше на сър Пърсивъл да изложи възгледите си.
Сега ме молеха да ги удостоя с вниманието си относно здравословната промяна на атмосферата, от която всички ние се надявахме, че мис Халкъм и лейди Глайд ще се възползуват скоро. Сър Пърсивъл спомена, че двете дами вероятно ще прекарат есента (по покана на Фредерик Феърли) в Лимъридж Хаус, Къмбърланд. Но преди да отидат там, той бе на мнение, потвърдено и от граф Фоско (който тук поде разговора и го продължи до края), че един кратък престой преди това сред мекия климат на Торкий ще им се отрази добре. Ето защо голямата цел била да се наеме там квартира, предоставяща им всички необходими удобства и преимущества, а голямата трудност — да се намери опитен човек, способен да избере жилището, от което те се нуждаели. При тези извънредни обстоятелства графът искал да запита, от името на сър Пърсивъл, дали бих имала нещо против да окажа на дамите своята помощ, като замина в служба на техните интереси в Торкий.
За човек в моето положение бе невъзможно да се възпротивя на каквото и да е предложение, отправено по този начин.
Осмелих се само да изтъкна сериозното неудобство, което би създало отпътуването ми от Блакуотър Парк при отсъствието на всякаква домашна прислуга с изключение на Маргарет Порчър. Но сър Пърсивъл и негово благородие заявиха, че са готови да се справят с несгодите. Сетне аз почтително предложих да пишем на някой туристически агент в Торкий, но при това ми бе припомнено, че е неблагоразумно да се наема квартира, без най-напред да е видяна. Уведомиха ме също, че графинята (която иначе самата би отишла в Девъншър) не можела, при сегашното състояние на лейди Глайд, да остави племенницата си, а сър Пърсивъл и графът имали делови ангажименти, принуждаващи ги да бъдат в Блакуотър Парк. Накратко, ясно ми бе показано, че ако не се заема с изпълнението на поръката, няма на кой друг да бъде поверена. При тези обстоятелства можех само да кажа на сър Пърсивъл, че моите услуги са на разположение на мис Халкъм и лейди Глайд.
След това бе уточнено, че ще замина на следващата сутрин; че в продължение на един-два дни трябва да проуча всички най-удобни къщи в Торкий; и че трябва да се върна със събраните сведения при първа удобна възможност. Негово благородие ми написа бележка, определяща изискванията, на които трябваше да отговаря дирената от мен квартира, а сър Пърсивъл добави няколко реда за определения ми паричен лимит.
Препрочитайки тези изисквания, аз реших, че в нито един курорт с минерални бани в Англия не може да се намери жилище, което да отговаря на тях, и че дори ако по някаква случайност се открие, то никой не би го дал под наем при условията, които ми бе разрешено да предложа. Намекнах на двамата джентълмени за тези трудности, но сър Пърсивъл (който ми отговори), изглежда, не ги осъзна. Не беше моя работа да споря по въпроса. Не казах нищо повече, но усещах, че поръката, която бях изпратена да свърша, бе така осеяна със затруднения, че изпълнението й бе почти обречено от самото начало.
Преди да замина, със задоволство установих, че оздравяването на мис Халкъм върви благоприятно.
На лицето й бе изписано болезнено терзание, което ме уплаши и ме накара да помисля, че разсъдъкът й, въпреки първите признаци на възстановяване, все още не се е успокоил. Но тя наистина възвръщаше силите си по-бързо, отколкото се бих осмелила да очаквам, и бе в състояние да изпрати мили поздрави на лейди Глайд, заявявайки, че много бързо се подобрява и молейки сестра Си да не се тревожи. Оставих я на грижите на мисис Рубел, която все така тихо и самостоятелно вършеше работата си. Когато почуках на вратата на лейди Глайд, преди да тръгна, графинята, която седеше при нея в стаята, ми съобщи, че все още била изключително слаба и подтисната. Сър Пърсивъл и графът вървяха пеша по пътя към беседката, тъй като аз бях откарана с файтона. Поклоних им се и напуснах къщата, където в помещението за слугите нямаше друга жива душа освен Маргарет Порчър.
Всеки би почувствувал това, което чувствувам аз оттогава насам, а именно, че тези обстоятелства бяха крайно необичайни, дори почти подозрителни. Позволете ми все пак отново да отбележа, че в подчиненото положение, в което се намирах, не бих могла да постъпя другояче.
Резултатът от пътуването ми до Торкий бе точно такъв, какъвто — го предвидих. В целия град не можеше да се намери квартира, за каквато бях получила нареждания, а и условията, които ми бе разрешено да предложа, бяха твърде ниски за целта, дори и да бях съумяла да я намеря. И така, аз се завърнах в Блакуотър Парк и осведомих сър Пърсивъл, който ме посрещна на вратата, че пътуването ми е било напразно. Той, изглежда, бе твърде зает с някакъв друг въпрос, за да обърне внимание на провала на моето поръчение, и първите му думи ме известиха, че дори в краткия срок на моето отсъствие в къщата е настъпила още една забележителна промяна.
Графът и графиня Фоско напуснали Блакуотър Парк, за да се настанят в новото си жилище в Сейнт Джонс Уд.
Не ми бе съобщена причината за това неочаквано заминаване: казано ми бе само, че графът много настойчиво пожелал да ми предадат любезните му поздрави. Когато се осмелих да запитам сър Пърсивъл дали има някой, който да се грижи за лейди Глайд в отсъствието на графинята, той отвърна, че й прислужвала Маргарет Порчър и добави, че от селото била повикана жена, която вършела домашната работа.
Отговорът наистина ме порази — очебийно непристоен бе фактът, че е позволено на една проста слугиня да заеме мястото на доверена камериерка на лейди Глайд. Качих се незабавно горе и срещнах Маргарет на площадката пред спалнята. Услугите й не били необходими (напълно естествено), тъй като господарката й се почувствувала достатъчно добре тази сутрин, за да стане. След това запитах за мис Халкъм, но ми бе отговорено така неясно и троснато, че не научих нищо повече от онова, което вече знаех. Не пожелах да повторя въпроса и да предизвикам може би нагъл отговор. За човек в моето положение бе по-подобаващо от всяка гледна точка да се представя незабавно на лейди Глайд.
Открих, че здравето на нейно благородие наистина се е подобрило през последните няколко дни. Макар и все още слаба и изнервена, тя бе в състояние да става без чужда помощ и да се разхожда бавно из стаята си, като от това усилие чувствуваше само лека умора. Тази сутрин тя се разтревожила малко за мис Халкъм, тъй като никой не й бил съобщавал нищо за нея. Според мен тя намекваше по този начин за осъдителната липса на внимание от страна на мисис Рубел, но аз не казах нищо и останах с лейди Глайд, за да й помогна да се облече. Когато тя се приготви, двете заедно излязохме от стаята, за да идем при мис Халкъм.
В коридора ни спря появата на сър Пърсивъл. Той като че ли нарочно бе чакал да ни види.
— Къде отивате? — запита той лейди Глайд.
— В стаята на Мариан — отвърна тя.
— Мога да ви спестя разочарованието — отбеляза сър Пърсивъл, — като ви кажа, че няма да я намерите там.
— Няма да я намерим там!
— Не. Тя замина вчера сутринта с Фоско и жена му.
Лейди Глайд нямаше достатъчно сили, за да понесе изненадата от това необичайно изявление. Тя пребледня като платно и се облегна на стената, гледайки съпруга си в мъртво мълчание.
Самата аз бях така изумена, че не знаех какво да кажа. Запитах сър Пърсивъл дали наистина искаше да каже, че мис Халкъм е напуснала Блакуотър Парк.
— Да, несъмнено — отговори той.
— В нейното състояние, сър Пърсивъл! Без да съобщите за намеренията й на лейди Глайд?
Преди да е успял да отговори, нейно благородие се посъживи малко и заприказва.
— Невъзможно! — извика тя високо и с уплах, отстъпвайки една-две крачки към стената. — Къде беше лекарят? Къде беше мистър Досън, когато Мариан замина?
— От мистър Досън нямаше нужда и той не беше тук — отвърна сър Пърсивъл. — Той си тръгна по собствено желание, което само по себе си е достатъчно да покаже, че тя има сили да пътува. Какво ме гледате! Ако не вярвате, че е заминала, погледнете сама. Отворете вратата на стаята й и вратите на всички други стаи, ако искате!
Тя го послуша и аз я последвах. В стаята на мис Халкъм беше само Маргарет Порчър, която я подреждаше. Никой нямаше и в стаите за гости и в гардеробните, когато след това погледнахме и в тях. Сър Пърсивъл все още ни чакаше в коридора. Когато излизахме от последната стая, в която бях ме проверявали, лейди Глайд прошепна: „Не си отивайте, мисис Мичелсън! Не ме оставяйте, за бога!“ Преди да мога да й отговоря, тя вече беше в коридора и говореше със съпруга си.
— Какво означава това, сър Пърсивъл? Настоявам и моля да ми кажете какво означава това.
— Означава — отговори той, — че мис Халкъм имаше достатъчно сили вчера сутринта, за да се облече, и че настояваше да се възползува от заминаването на Фоско за Лондон, за да отиде също там.
— В Лондон?
— Да — на път за Лимъридж.
Лейди Глайд се обърна умолително към мен.
— Вие последна сте видели мис Халкъм — рече тя. — Кажете ми ясно, мисис Мичелсън, сметнахте ли, че е в състояние да пътува.
— Според мен — не, миледи.
Сър Пърсивъл от своя страна също се обърна към мен.
— Преди да заминете — каза той, — казахте ли на сестрата, че мис Халкъм изглежда много по-добре и има повече сили?
— Да, казах това, сър Пърсивъл.
В мига, в който отговорих, той отново се обърна към нейно благородие.
— Направете справедлива съпоставка между двете становища на мисис Мичелсън — каза той — и се опитайте да проявите разум по един толкова прост въпрос. Ако тя не бе достатъчно добре, за да пътува, смятате ли, че някой от нас би поел риска да й го позволи? За нея се грижат трима — Фоско, вашата леля и мисис Рубел, която замина с тях именно с тази цел. Тръгнаха с карета вчера и й приготвиха легло на седалката, в случай че се почувствува изморена. Днес Фоско и мисис Рубел ще я придружат до Къмбърланд…
— Защо Мариан отива в Лимъридж и ме оставя тук сама? — запита нейно благородие, прекъсвайки сър Пърсивъл.
— Защото чичо ви не желае да ви приеме, преди най-напред да е видял сестра ви — отговори той. — Забравихте ли за писмото, което й писа той в началото на боледуването й? Беше ви показано; вие самата го прочетохте и би трябвало да го помните.
— Много добре го помня.
— Ако е така, защо трябва да се учудвате, че ви е оставила? Искате да се върнете в Лимъридж и тя отиде там, за да получи съгласието на чичо ви за вас според поставените от него условия.
Очите на бедната лейди Глайд се напълниха със сълзи.
— Мариан никога досега не ме е оставяла — каза тя, — без да се сбогува с мен.
— Тя би се сбогувала и този път — отговори сър Пърсивъл, — но знаеше, че ще се опитате да я спрете; знаеше, че ще я разстроите с плача си. Имате ли още възражения? Ако имате, трябва да слезете долу и да зададете въпросите си в столовата. Тези тревоги ме притесниха. Искам чаша вино. — И той рязко ни остави.
Поведението му по време на този странен разговор бе различно от друг път. Имаше моменти, в които бе не по-малко възбуден и объркан от миледи. Никога не бих предположила, че здравето му е толкова деликатно или самообладанието му тъй нестабилно.
Опитах се да убедя лейди Глайд да се върне в стаята си, но напразно. Тя спря в коридора с изражението на жена, обхваната от паника.
— Нещо се е случило със сестра ми! — каза тя.
— Не забравяйте, миледи, колко изумителна енергия има мисис Халкъм — припомних й аз. — Тя спокойно би могла да стори усилие, на което други Дами в нейното положение не биха били способни. Надявам се и вярвам, че няма нищо лошо — наистина.
— Трябва да последвам Мариан — каза нейно благородие със същия панически израз. — Трябва да отида при нея, трябва да видя със собствените си очи, че е жива и добре. Елате! Елате с мен долу при сър Пърсивъл.
Поколебах се, опасявайки се, че присъствието ми може да се сметне за натрапничество. Опитах се да обясня това на нейно благородие, но тя не ме чуваше. Хвана ме здраво за ръката, за да ме накара да сляза долу с нея, и все още бе вкопчена в мен с малкото сили, които имаше, когато отворих вратата на столовата.
Сър Пърсивъл седеше на масата с кана вино пред себе си. Той вдигна чашата към устните си, когато влизахме, и я пресуши на един дъх. Тъй като ме изгледа гневно, когато я остави обратно на масата, аз се опитах да дам някакво обяснение за присъствието си в стаята.
— Нима предполагате, че тук се заговорничи? — избухна той неочаквано. — Няма нищо подмолно: нищо, което да се крие от вас или от другите.
След като изрече тези думи високо и неприветливо, той си сипа още една чаша и попита лейди Глайд какво иска от него.
— Щом сестра ми е била в състояние да пътува, значи, и аз мога — каза нейно благородие с непоколебимост, каквато досега не бе проявявала. — Дойдох да ви помоля, като имате пред вид безпокойството ми за Мариан, да ми позволите да я последвам незабавно със следобедния влак.
— Трябва да изчакате до утре — отговори сър Пърсивъл — и тогава, ако не ви уведомя в обратния смисъл, можете да заминете. Ще пиша на Фоско с вечерната поща.
Той изрече тези думи, като държеше чашата си към светлината и гледаше виното, вместо да гледа към лейди Глайд. Наистина той нито веднъж не погледна към нея по време на целия разговор. Подобна учудваща липса на добро възпитание за джентълмен от неговата класа ми направи, признавам, много неприятно впечатление.
— Защо трябва да пишете на граф Фоско? — запита тя крайно изненадана.
— За да му кажа да ви чака с обедния влак — обясни сър Пърсивъл. — Той ще ви посрещне на гарата при пристигането ви в Лондон и ще ви заведе да преспите в дома на леля ви в Сейнт Джонс Уд.
Ръката на лейди Глайд, която ме държеше за лакътя, силно се разтрепери — защо, не можех да си обясня.
— Не е необходимо граф Фоско да ме посреща — каза тя. — Предпочитам да не преспивам в Лондон.
— Трябва да го направите. Не можете за един ден да стигнете до Къмбърланд. Трябва да отдъхнете една нощ в Лондон, а аз не желая да отивате сама на хотел. Фоско е предложил на чичо ви да преспите на отиване в дома му и чичо ви се е съгласил. Ето! Ето писмото от него, адресирано до вас. Трябваше да ви го предам тази сутрин, но забравих. Прочетете го и сама се уверете какво ви пише мистър Феърли.
Лейди Глайд погледна за миг писмото и после ми го подаде.
— Прочетете го — каза тя, премаляла. — Не зная какво ми става. Не мога да го прочета.
Това бе бележка от четири реда — толкова кратка и небрежно написана, че ме изуми. Ако помня добре, тя съдържаше само думите:
„Най-скъпа Лора, моля ви, елате, когато желаете. Разполовете пътуването, като преспите в къщата на леля си. Покрусен съм от новината за болестта на скъпата Мариан. Предано ваш, Фредерик Феърли“
— Предпочитам да не ходя там — предпочитам да не преспивам в Лондон — заговори нетърпеливо нейно благородие, преди още да бях дочела бележката, колкото и кратка да бе тя. — Не пишете на граф Фоско! Моля ви, не му пишете!
Сър Пърсивъл си наля още един път от каната — толкова несръчно, че бутна чашата и разля виното върху покривката. „Изглежда, не съм добре със зрението“ — промърмори си сам със странен глух глас. После бавно изправи чашата, напълни я отново и пак я пресуши на един дъх. Погледът и държането му ми вдъхнаха опасението, че виното бе започнало да замайва главата му.
— Моля ви, не пишете на граф Фоско — настоя най-искрено лейди Глайд.
— Защо, бих искал да зная? — извика сър Пърсивъл в неочакван изблик на гняв, който стресна и двете ни. — На какво по-прилично място бихте могли да отседнете в Лондон от това, което чичо ви сам е избрал за вас — в дома на леля ви? Попитайте мисис Мичелсън.
Предложението бе несъмнено правилно и пристойно и срещу него не бих могла да имам никакви възражения. Колкото и да съчувствувах на лейди Глайд в други отношения, не можех да й съчувствувам за несправедливото й предубеждение към граф Фоско. Никога дотогава не бях срещала дама от нейната класа и положение, която да проявява такова печално тесногръдие по въпроса за чужденците. Нито писъмцето на чичо й, нито растящото нетърпение на сър Пърсивъл не й по-действуваха ни най-малко. Тя все така отказваше да преспи в Лондон, все така молеше съпруга си да не пише на графа.
— Стига! — каза сър Пърсивъл, като грубо ни обърна гръб. — Ако нямате достатъчно разум, за да знаете кое е най-доброто, други ще решават. Уговорката е направена и толкова. От вас се иска само да сторите това, което мис Халкъм вече направи…
— Мариан? — повтори смутено нейно благородие. — Мариан спи в къщата на граф Фоско!
— Да, в къщата на граф Фоско. Тя е преспала там снощи на път за Къмбърланд и вие ще последвате примера й и ще направите това, което ви казва чичо ви. Ще спите в дома на Фоско утре вечер, както направи и сестра ви, за да разполовите пътуването. Не поставяйте твърде много пречки пред мен! Не ме карайте да се разкайвам, че въобще съм ви позволил да заминете!
Той скочи и излезе на верандата през отворените стъклени врати.
— Ще ме извините ли, миледи — прошепнах аз, — ако предложа да не изчакваме връщането на сър Пърсивъл. Боя се, че той е превъзбуден от виното.
Някак си изтощена и разсеяна, тя се съгласи да излезе от стаята.
Когато отново се озовахме горе в безопасност, на правих всичко, което можах, да успокоя нейно благородие. Припомних й, че писмата на мистър Феърли до мис Халкъм и до нея самата наистина изискват рано или късно да се постъпи по предложения начин. Тя се съгласи с това и без дори да я питам, призна, че и двете писма били изцяло в стила на чичо й; но опасенията й за мис Халкъм и необяснимият й ужас пред вероятността да спи в дома на графа в Лондон оставаха все тъй непоклатими въпреки всички доводи, които можах да изтъкна. Сметнах за свой дълг да изразя несъгласието си с неблагоприятното мнение на лейди Глайд за негово благородие и го сторих с подобаващо търпение и уважение.
— Ваше благородие ще ми позволи волността — отбелязах в заключение, — но казано е: „Ще ги опознаем по делата им.“ Убедена съм, че непрестанната любезност и внимание на графа от самото начало на болестта на мис Халкъм заслужават най-голямото ни доверие и най-високата ни оценка. Дори сериозното недоразумение между негово благородие и мистър Досън се дължеше изцяло на неговата загриженост за мис Халкъм.
— Какво недоразумение? — запита нейно благородие с неочакван интерес.
Разказах неприятните обстоятелства, при които мистър Досън се бе оттеглил. При това го направих с голяма готовност, защото не одобрявах факта, че сам Пърсивъл продължаваше да крие случилото се (както бе направил в мое присъствие) от знанието на лейди Глайд.
Това, което казах, изглежда, накара нейно благородие да се развълнува и разтревожи още повече.
— Лошо, лошо, по-лошо, отколкото предполагах! — каза тя, като закрачи объркано из стаята. — Графът е знаел, че мистър Досън никога не би се съгласил Мариан да тръгне на път — той нарочно е обидил доктора, за да го изгони от къщата.
— О, миледи! Миледи! — запротестирах аз.
— Мисис Мичелсън — продължи тя енергично. — Никакви думи не могат да ме убедят, че сестра ми е доброволно в ръцете на този човек. Ужасът, който изпитвам от него, е такъв, че нищо, казано от сър Пърсивъл, и никакви писма, написани от чичо ми, не биха ме придумали, ако трябваше да се уповавам само на чувствата си, да ям, пия или спя под неговия покрив. Но окаяното ми състояние, породено от тревогата за Мариан, ми вдъхва сили да я последвам навсякъде — дори в дома на граф Фоско.
В този момент ми се стори редно да припомня, че мис Халкъм е вече на път за Къмбърланд според обясненията на сър Пърсивъл.
— Страх ме е да го повярвам! — отговори нейно благородие. — Опасявам се, че тя е все още в къщата на този човек. Ако греша, ако тя наистина е отпътувала вече за Лимъридж, няма да спя утре вечер под покрива на граф Фоско. Най-скъпата ми приятелка на този свят след сестра ми живее близо до Лондон. Чували сте ни с мис Халкъм да говорим за мисис Веси, нали? Смятам да й пиша и да поискам да отседна в нейния дом. Не зная как ще стигна дотам, не зная как ще избягна графа, но във всеки случай ще съумея да се приютя там, ако сестра ми е отпътувала за Къмбърланд. Всичко, което искам от вас, е да се погрижите писмото ми до мисис Веси да замине тази вечер за Лондон заедно с писмото на сър Пърсивъл до графа. Имам основание да изпитвам недоверие към пощенската торба долу. Можете ли да запазите тайната ми и да ми помогнете? Това е може би последната услуга, която въобще ще поискам от вас.
Поколебах се; това ми се стори много странно; почти се боях, че разсъдъкът на нейно благородие е засегнат леко от изживените страдания и тревоги. В края на краищата, на собствен риск, дадох съгласието си. Ако писмото бе адресирано до непознат или до някой друг, а не до дамата на име мисис Веси, за която бях слушала толкова много, може би щях да откажа. Благодаря на бога — знаейки какво се случи след това, — благодаря на бога, че не се възпротивих на това или на което и да е друго желание, отправено от лейди Глайд към мен през този последен ден от пребиваването й в Блакуотър Парк.
Тя написа писмото и ми го връчи. Същата вечер го пуснах собственоръчно в пощенската кутия в селото.
През останалата част от деня не видяхме повече сър Пърсивъл.
Спах, по искане на лейди Глайд, в стаята до нейната, като вратата помежду ни беше отворена. В самотната и празна къща имаше нещо толкова ужасяващо, че аз от своя страна също се радвах за близостта ни. Нейно благородие седя до късно, като четеше писма и ги гореше и прибираше от чекмеджетата и шкафовете разни дребни неща, на които държеше, сякаш никога вече нямаше да се върне в Блакуотър Парк. Когато най-сетне си легна, спа много неспокойно — на няколко пъти викаше в съня си, като веднъж дори се събуди от това. Не зная какво е сънувала, но не сметна за нужно да го сподели с мен. Може би в моето положение нямах никакво право да очаквам подобно нещо от нея. Сега това е почти без значение; съжалявах я. Съжалявах я с цялата си душа.
Следващият ден бе хубав и слънчев. Сър Пърсивъл се качи след закуската, за да ни съобщи, че файтонът ще чака в дванадесет без петнадесет, тъй като влакът за Лондон спираше на нашата гара двадесет минути по-късно. Той уведоми лейди Глайд, че му се налагало да излезе, но се надявал да се върне, преди тя да тръпне. Ако го забавели непредвидени обстоятелства, аз трябвало да я придружа до гарата и да се погрижа да не закъснее за влака. Сър Пърсивъл даде тези си разпореждания много припряно, като през цялото време крачеше напред-назад из стаята. Нейно благородие внимателно следеше всяко негово движение. Но той от своя страна нито веднъж не я погледна.
Тя проговори едва когато той свърши и го спя, когато се отправи към вратата, като протегна ръка.
— Повече няма да ви видя — подчерта тя. — Това е нашата раздяла — раздяла може би завинаги. Ще се опитате ли да ми простите, Пърсивъл, тъй искрено, както аз ви прощавам?
Ужасна бледнина покри цялото му лице и големи капки пот избиха по плешивото му чело.
— Ще се върна — каза той и тръгна към вратата тъй бързо, сякаш прощалните думи на жена му го прогониха от стаята.
Никога не съм одобрявала сър Пърсивъл, но начинът, по който остави лейди Глайд, ме накара да се засрамя, че съм яла хляба му и съм била на служба при него. Исках да кажа на бедната лейди няколко успокоителни християнски думи, но в изражението й, когато погледна след излезлия си съпруг, имаше нещо, което ме накара да променя решението си и да запазя мълчание.
В уречения час файтонът спря пред вратата. Нейно благородие бе права — сър Пърсивъл не се върна. Чаках го до последния момент, но напразно.
Върху мен не тежеше никаква отговорност и все пак бях неспокойна.
— По собствена воля ли — запитах аз, когато файтонът минаваше през портата край къщичката на пазача — заминава ваше благородие за Лондон?
— Готова съм да отида където и да е — отговори тя, — за да сложа край на ужасното терзание, което изпитвам сега.
Накара ме да се разтревожа за мис Халкъм, тъй както и самата тя бе разтревожена. Позволих си да я помоля да ми напише ред-два дали всичко в Лондон е минало благополучно. Тя отвърна:
— На драго сърце, мисис Мичелсън.
— Всеки един от нас трябва да носи своя кръст, миледи — казах аз, забелязвайки, че се умълча и замисли, след като обеща да ми пише.
Тя не отвърна. Изглежда, бе премного погълната от собствените си мисли, за да ми обърне внимание.
— Боя се, че ваше благородие не можа да си почине добре през изминалата нощ — отбелязах аз, изчаквайки малко.
— Да — каза тя, — измъчиха ме сънищата ми.
— Така ли, миледи?
Помислих, че ще ми разкаже какви са били сънищата й, но не. Когато отново заговори, бе, за да ми зададе един въпрос:
— Вие собственоръчно ли пуснахте писмото за мисис Веси?
— Да, миледи.
— Сър Пърсивъл каза ли вчера, че граф Фоско ще ме посрещне на гарата в Лондон?
— Да, миледи.
Тя въздъхна тежко след този ми отговор и не каза нищо повече.
Пристигнахме на гарата две минути преди тръгването на влака. Градинарят (който ни бе докарал) се оправи с багажа, докато аз купих билета. Локомотивната свирка прозвуча, когато се присъединих към нейно благородие на перона. Тя бе много особена и притисна с ръка сърцето си, сякаш бе завладяна в този миг от някаква неочаквана болка или уплаха.
— Как бих искала да дойдете с мен! — каза тя, стискайки ме здраво за ръката, когато й давах билета.
Ако бе имало време — ако предния ден бях изпитвала това, което изпитвах тогава, — щях да направя всичко, за да я придружа дори ако това изискваше да предупредя незабавно сър Пърсивъл, че напускам. По тя изрази желанието си едва в последния момент и за мен бе твърде късно да се съобразя с него. Самата, изглежда, разбра това и не повтори молбата си да я съпроводя. Влакът спря на перона. Тя даде на градинаря подарък за децата му и преди да се качи във вагона, взе ръката ми по нейния искрен и сърдечен маниер.
— Вие бяхте много мила към мен и към сестра ми — каза тя, — когато и двете нямахме никакви приятели. Докато съм жива, ще си спомням за вас с благодарност. Довиждане и бог да ви благослови!
Думите й бяха изречени с глас и изражение, които ме просълзиха — говореше тъй, сякаш се прощаваше с мен завинаги.
— Довиждане, миледи — казах аз, помагайки й да се качи във вагона и опитвайки се да я ободря. — Засега само довиждане. Довиждане и от цялото си сърце ви желая по-щастливи времена.
Тя поклати глава и тръпка премина през тялото й, докато се настаняваше във вагона. Пазачът затвори вратата. „Вярвате ли в сънища? — пошепна ми тя през прозореца. — Снощи сънувах нещо, което никога досега не съм сънувала. Ужасът от него все още е надвиснал над мен.“ Свирката прозвуча, преди да мога да й отговоря, и влакът потегли. Пребледнялото й, кротко лице ме погледна за последен път — погледна тъжно и сериозно от прозореца. Тя махна с ръка и повече не я видях.
Същия следобед към пет часа, след като ми остана малко свободно време сред домакинските задължения, които сега ме притесняваха, седнах сама в стаята си, опитвайки се да успокоя съзнанието си с томчето проповеди на моя съпруг. За първи път в живота ми вниманието ми не можеше да се съсредоточи върху тези набожни и ободрителни думи. Заключавайки, че заминаването на лейди Глайд, изглежда, ми е повлияло много по-сериозно, отколкото предполагах, излязох навън, за да се разходя в градината. Доколкото ми бе известно, сър Пърсивъл все още не се бе прибрал, така че можех да се движа свободно наоколо.
Завивайки зад ъгъла на къщата, откъдето се виждаше градината, с изумление видях непознат силует. Беше жена — вървеше по пътеката с гръб към мен и береше цветя.
Когато се приближих, тя ме чу и се обърна.
Кръвта застина във вените ми. Непознатата в градината бе мисис Рубел.
— Какво има, госпожо? — попита тя спокойно.
— Вие тук! — възкликнах аз почти без дъх. — Не сте заминали за Лондон! Не сте заминали за Къмбърланд!
Мисис Рубел помириса цветята със зложелателна усмивка.
— Разбира се, че не съм — каза тя, — въобще не съм напускала Блакуотър Парк.
Събрах достатъчно въздух и сили за още един въпрос:
— Къде е мис Халкъм?
Този път мисис Рубел най-откровено ми се усмихна и отговори със следните думи:
— Мис Халкъм, госпожо, също не е напускала Блакуотър Парк.
Когато чух поразителния отговор, всичките ми мисли мигновено се насочиха към раздялата ми с лейди Глайд. Едва ли мога да кажа, че се укорих, но в този момент си помислих, че бих дала спестените си с няколкогодишен труд пари, за да науча четири часа по-рано това, което ми стана ясно сега.
Мисис Рубел подреждаше спокойно букета си, сякаш очакваше да кажа нещо.
Не можах да кажа нищо. Спомних си за изтощението и разклатеното здраве на лейди Глайд и потреперах при мисълта за момента, когато ударът от току-що направеното от мен откритие щеше да падне върху нея. Няколко минути мълчах, завладяна от страх за бедните дами. Тогава Мисис Рубел погледна иззад букета си и каза:
— Ето и сър Пърсивъл, госпожо, който се е върнал от езда.
Видях го в същия миг, в който тя изрече думите. Вървеше към нас, като шибаше злобно цветята с камшика си. Когато приближи достатъчно, за да види лицето ми, той спря, удари с камшика по ботуша си и избухна в смях, тъй рязък и буен, че стреснати, птичките отлетяха от дървото, на което бяха накацали.
— Е, мисис Мичелсън — каза той. — Най-после разбрахте, нали?
Не отговорих. Той се обърна към мисис Рубел:
— Кога се появихте в градината?
— Преди половин час, сър. Вие казахте, че бих могла да се движа свободно веднага щом лейди Глайд замине за Лондон.
— Съвършено ясно. Не ви обвинявам — само попитах. — Той помълча секунда и после отново се обърна към мен: — Не можете да го повярвате, нали? — рече ми присмехулно. — Ето! Елате да видите сама.
Той ни поведе към предната част на къщата. Аз вървях след него, а след мен — мисис Рубел. След като мина през желязната порта, спря и посочи с камшика си към неизползваемото средно крило на сградата.
— Ето там! — каза той. — Погледнете към първия етаж, където са старите елизабетински спални. В момента мис Халкъм се намира в една от най-хубавите от тях — удобно настанена и невредима. Заведете я, мисис Рубел (ключът ви у вас ли е?), заведете мисис Мичелсън вътре и нека с очите си да се убеди, че този път измама няма.
Тонът, с който ми говореше, и изтеклите една-две минути, откакто напуснахме градината, ми помогнаха малко да дойда на себе си. Какво щях да направя в този критичен момент, ако целият ми живот бе преминал в нечия служба, не мога да кажа. Но тъй като в случая притежавах чувствата, принципите и възпитанието на една дама, не можех да имам колебание за правилния път, който трябваше да поема. Дългът ми към самата мен и към лейди Глайд не ми позволяваше да остана на служба при човек, който бе измамил и двете ни с ред отвратителни лъжи.
— Моля да ми разрешите, сър Пърсивъл да разменя няколко думи с вас насаме — казах аз. — След това съм готова да тръгна с тази особа към стаята на мис Халкъм.
Мисис Рубел, към която бях кимнала леко с глава, нахално помириса букета си и колкото се може по-бавно се отправи към вратата на къщата.
— Е — каза сър Пърсивъл остро, — сега пък какво има?
— Искам да ви уведомя, сър, че имам желание да напусна поста, конто заемам в Блакуотър Парк.
Това бяха Думите ми. Твърдо бях решила, че първите думи, които ще изрека в негово присъствие, ще изразят желанието ми да напусна заеманата при него служба.
Той хвърли към мен един от най-мрачните си погледи и яростно мушна ръцете в джобовете на сакото си за езда.
— Защо? — запита той. — Бих искал да зная?
— Не е моя работа, сър Пърсивъл, да изразявам мнението си за случилото се в този дом. Не желая да обиждам никого. Само искам да кажа, че не смятам за съвместимо с дълга си към лейди Глайд и към самата мен да оставам повече на служба при вас.
— Съвместимо ли е с дълга ви към мен, да стоите тук и да хвърляте подозрения в лицето ми? — избухна той яростно. — Виждам за какво намеквате. Вие развивате своя подла, непочтена теория за невинната измама, използувана спрямо лейди Глайд за нейно добро. За здравето й бе наложително да смени незабавно атмосферата и вие знаете, не по-зле от мен, че тя никога не би заминала, ако й бе казано, че мис Халкъм е все още тук. Вървете, ако щете — само да иска човек, ще намери достатъчно икономки, не по-лоши от вас. Тръгнете, когато ви е удобно, но имайте грижата да не разпространявате скандални истории за мен и моите работи, след като напуснете. Говорете истината и нищо друго освен истината, иначе ще си изпатите! Вижте мис Халкъм, вижте дали тук се грижат по-лошо за нея, отколкото в която и да е друга част на сградата. Не забравяйте, че сам докторът нареди лейди Глайд да смени атмосферата при първа възможност. Добре запомнете всичко това, пък тогава, ако смеете, говорете нещо срещу мен и постъпките ми!
Той изля тези думи ожесточено, на един дъх, като крачеше напред-назад и шибаше въздуха с камшика си.
Нищо, което каза или направи, не разколеба мнението ми за позорните лъжи, наговорени предния ден в мое присъствие, или за жестоката измама, посредством която бе разделил лейди Глайд от сестра й и я бе изпратил съвсем безполезно в Лондон в момент, когато бе полуобезумяла от тревоги по мис Халкъм. Естествено запазих тези мисли за себе си и не казах нищо повече, за да не го дразня; но от това решението ми не се разколеба. „Блага дума гняв туши“ и аз подтиснах чувствата си, когато бе мой ред да отговоря.
— Докато съм на служба при вас, сър Пърсивъл — казах, — надявам се, че зная достатъчно добре задълженията си, за да не питам за подбудите на вашите действия. А когато напусна тази служба, надявам се, че зная достатъчно добре мястото си, за да не говоря за въпроси, които не ме засягат…
— Кога искате да си тръгнете? — попита той, прекъсвайки ме безцеремонно. — Не си мислете, че изпитвам голямо желание да ви задържа — не си мислете, че ме е грижа, задето напускате къщата. Достатъчно честен и прям съм по този въпрос от начало до край. Кога искате да си тръгнете?
— Бих искала да замина в първия удобен за вас момент, сър Пърсивъл.
— Моето удобство няма нищо общо с това. Напускам веднъж за винаги къщата утре сутринта и мога да уредя сметките ви тази вечер. Ако искате да се съобразявате с нечие удобство, то по-добре е да се обърнете към мис Халкъм. Срокът на мисис Рубел изтича днес и има причини, които я карат да бъде в Лондон довечера. Ако си тръгнете веднага, няма да има жива душа, която да се грижи за мис Халкъм.
Надявам се, не е необходимо да казвам, че не можех в никакъв случай да изоставя мис Халкъм в критичното положение, в което бяха изпаднали двете с лейди Глайд. След първите ясни уверения от страна на сър Пърсивъл, че мисис Рубел ще замине веднага, ако поема задълженията й, и след като получих също разрешение да уредя с мистър Досън да поеме отново грижите си за болната, аз охотно приех да остана в Блакуотър Парк, докато мис Халкъм се нуждае от услугите ми. Уредено бе да уведомя адвоката на сър Пърсивъл една седмица преди заминаването ми, за да предприеме необходимите мерки за назначаването на моя приемничка. Въпросът бе обсъден с много малко думи. При приключването му сър Пърсивъл се завъртя рязко на петите си и вече можех да се присъединя към мисис Рубел. През цялото време тази странна чужденка бе седяла спокойно на стъпалата, чакайки ме да я последвам в стаята на мис Халкъм.
Едва бях изминала и половината път до къщата, когато сър Пърсивъл, който бе тръгнал в обратна посока, спря неочаквано и ме извика.
— Защо напускате службата си при мен? — запита той.
Въпросът бе толкова необичаен след случилото се помежду ни, че направо недоумявах какво да отговоря.
— Имайте пред вид, че не зная защо напускате — продължи той. — Предполагам, че постъпвайки на ново място, ще трябва да обясните защо сте напуснали оттук. Какво обяснение ще дадете? Разтурване на семейството? Това ли?
— Никой не би могъл да възрази срещу подобна причина, сър Пърсивъл…
— Много добре. Това е всичко, което исках да зная. Ако хората се поинтересуват от вашия характер, това е обяснението ви, изказано от вас самата. Вит; напускате вследствие разтурването на семейството.
Той се обърна отново, преди да мога да кажа друга дума, и бързо се отдалечи. Държането му бе не по-малко учудващо от езика му. Признавам, че ме разтревожи.
Дори търпението на мисис Рубел бе започнало да се изчерпва, когато се присъединих към нея пред вратата на къщата.
— Най-сетне! — каза тя, като сви слабите си чуждестранни рамене. Поведе ме към необитаемата част на къщата, качи се по стълбите и отвори с ключа си вратата в края на коридора, водещ към старите елизабетински стаи — врата, която по мое време никога не бе използувана. Самите стаи знаех добре, тъй като по различни поводи бях влизала в тях от другата страна на къщата. Мисис Рубел спря пред третата врата на старата галерия, връчи ми ключа от нея ведно с ключа от другата врата и ми каза, че ще намеря мис Халкъм в тази стая. Сметнах за желателно, преди да вляза, да й дам да разбере, че нейните задължения са приключили.
— Радвам се да го чуя, госпожо — каза мисис Рубел. — На мен много ми се иска да замина.
— Днес ли тръгвате? — запитах аз, за да се убедя.
— Тръгвам след половин час, госпожо, щом като вече поехте грижите. Сър Пърсивъл бе така любезен да ми предостави градинаря и файтона, когато ми потрябват. Ще са ми нужни след половин час, за да отида на гарата. Вече съм приготвила багажа си. Довиждане, госпожо!
Тя приклекна в бърз поклон и се отдалечи, като си тананикаше някаква песничка и весело тактуваше с букета в ръката си. С искрена радост заявявам, че това бе последният път, когато видях мисис Рубел.
Когато влязох в стаята, мис Халкъм спеше. Погледнах я тревожно, както лежеше в неприветливото високо старомодно легло. Тя безспорно не бе по-зле, отколкото я видях последния път. Явно, длъжна съм да призная, за нея се бяха грижили добре. Стаята бе подтискаща, прашна и тъмна, но прозорецът (който гледаше към един изоставен заден двор) бе отворен, за да влиза чист въздух, и всичко, което би могло да бъде сторено за удобство, бе сторено. Цялата жестокост от измамата на сър Пърсивъл се бе стоварила върху лейди Глайд. Единствената злоупотреба, която той или мисис Рубел бяха извършили спрямо мис Халкъм, се състоеше, доколкото виждах, в простъпката им да го скрият.
Измъкнах се тихо, оставяйки болната да спи спокойно, за да наредя на градинаря да доведе лекаря. Помолих го, след като закара мисис Рубел на гарата, да отиде до дома на мистър Досън и да му предаде от мое име, че го моля да дойде. Знаех, че заради мен ще дойде и знаех, че ще остане, когато разбере, че граф Фоско е заминал.
Не след дълго градинарят се върна и каза, че е отишъл до жилището на мистър Досън, след като оставил мисис Рубел на гарата. Докторът ми съобщаваше, че самият той не е добре със здравето, но ще намине, ако му е възможно, на другата сутрин.
Предавайки ми това известие, градинарят се приготви да си върви; но аз го спрях и го помолих да се върне, преди да се е стъмнило, за да остане през нощта в една от празните спални. Исках да е наблизо в случай на нужда. Той схвана веднага нежеланието ми да оставам сама в най-пустата част на тази безлюдна къща и ние се уговорихме, че ще се върне между осем и девет часа.
Той дойде навреме и аз наистина имах за какво да благодаря на предпазливостта си, че съм го повикала. Преди полунощ странният нрав на сър Пърсивъл из бухна тъй ожесточено и застрашително, че ме е страх да помисля за това, което би могло да се случи, ако не бе градинарят, който го укроти на мига.
Почти през целия следобед и вечерта той се разхождаше неспокойно и възбудено в къщата и около нея, погълнал по всяка вероятност голямо количество вино по време на самотната си вечер. Както и да е, чух гласа му да се издига високо и сърдито в новото крило, когато обхождах галерията за последен път, преди да си легна. Градинарят незабавно изтича долу при него, а аз затворих свързващата врата, опитвайки се, ако е възможно, да спестя на мис Халкъм тази шумотевица. Градинарят се върна едва след половин час. Той заяви, че господарят му е загубил напълно разсъдъка си не от възбудата на алкохола, както бях предположила, а от някаква лудост, за която не можеше да се намери обяснение. Сварил сър Пърсивъл да крачи напред-назад в преддверието и да ругае, както по всичко личало, с яростна страст, че нямало да остане сам НЕ минута повече в тази тъмница, както нарекъл собствения си дом, и че ще си тръгне незабавно посред нощ. Когато градинарят го доближил, той го прокудил навън с клетви и заплахи, нареждайки му тутакси да приготви коня и файтона. Петнадесет минути по-късно сър Пърсивъл излязъл на двора, скочил във файтона и подкарвайки с камшик коня в галоп, отпътувал с лице бледо като пепел на лунната светлина. Градинарят то чул да крещи и да сипе ругатни по адрес на пазача, за да стане и да му отвори вратата; после чул как колелата трополят ожесточено в тихата нощ, след като вратата била отключена, и толкова.
На другия ден или ден-два по-късно — не помня кога — файтонът бе докаран от Ноулсбъри — най-близкия до нас град — от коняря в тамошната странноприемница. Сър Пърсивъл преспал в нея и след това заминал с влак — в каква посока, човекът не могъл да каже. Повече сведения от него или от някой друг за делата на сър Пърсивъл не съм получавал, и дори в този момент не ми е известно дали е в Англия или извън нея. Не съм се срещала с него, откакто напусна собствения си дом като бягащ престъпник, и горещо се надявам и се моля никога да не го срещам.
Моето участие в тази тъжна семейна история вече приключва.
Казано ми бе, че подробностите около събуждането на мис Халкъм и случилото се помежду ни, когато тя видя, че седя до леглото й, не са от значение за целта, която се преследва с този разказ. Достатъчно е само да отбележа, че тя няма спомен за пренасянето й от обитаемата в необитаемата част на къщата. По това време е спяла дълбоко — дали сънят й е бил естествен, или предизвикан изкуствено, тя не знаеше. Тайното прехвърляне на мис Халкъм от едната част на къщата в другата несъмнено е било осъществено лесно, тъй като аз съм била в Торкий, а други слуги освен Маргарет Порчър (която, когато не работеше, само ядеше, пиеше или спеше), както е известно, нямаше. По време на няколкодневното си пленничество с болната мисис Рубел е имала на разположение (установих го, като поогледах стаята) продукти и всичко необходимо, включително и възможност да топли вода, бульон и т.н., без да пали огън. Тя отказвала да отговаря на въпросите, които мис Халкъм съвсем естествено й задавала, но от друга страна, се държала любезно и не преставала да се грижи за нея. Единственото безчестие, в което мога съзнателно да обвиня мисис Рубел, е, че е приела да участвува в една злонамерена измама.
От мен не се иска да опиша подробно (и това ми доставя голямо облекчение) въздействието, което произведе върху мис Халкъм новината за заминаването на лейди Глайд или за още по-тъжните известия, които много скоро след това достигнаха при нас в Блакуотър Парк, И в двата случая аз я подготвих предварително колкото се може по-внимателно, като докторът ме посъветва само във втория случай, защото мистър Досън бе неразположен и дойде едва няколко дни след като го бях повикала. Това бяха тъжни дни — дни, за които ми е мъчително да мисля и пиша сега. Скъпоценната благодат на религиозното утешение, което се постарах да внуша на мис Халкъм, трудно достигна до сърцето й, но аз се надявам и съм убедена, че то най-сетне стана нейно верую! Не я оставих, докато не възстанови силите си. Влакът, който ме отведе надалеч от този несретен дом, отведе и нея. Раздялата ни в Лондон бе много скръбна. Аз останах при една родственица в Айлингтън, а тя продължи към дома на мистър Феърли в Къмбърланд.
Остават ми още няколко реда, преди да сложа край на това мъчително изложение. Те са продиктувани от чувството ми за дълг.
Първо, искам да споделя личното си убеждение, че никаква вина във връзка с разказаните от мен събития не може да бъде приписвана на граф Фоско. Уведомена съм, че е възникнало ужасно подозрение и че поведението на негово благородие се тълкува от някои в много лоша светлина. Въпреки това моята убеденост в невинността на графа остава непоколебима. Ако помогна на сър Пърсивъл да ме изпрати в Торкий, той го направи в заблуждение, за което като чужденец и човек, непознаващ обстановката, не може да бъде винен. Ако прояви загриженост и доведе мисис Рубел в Блакуотър Парк, това бе беда, но не и негова грешка, че тази чужденка излезе толкова долна, за да подпомогне господаря на дома в скроената и осъществена от него измама. Протестирам в името на нравствеността срещу обвиненията, които така неоснователно и с лека ръка биват приписвани на действията на графа.
Второ, искам да изразя съжалението си за това, че не съм в състояние да си спомня точно деня, в който лейди Глайд отпътува от Блакуотър Парк за Лондон, Казано ми бе, че е от най-голямо значение да се установи неоспоримо тази печална дата и аз напрегнах неимоверно паметта си, за да си спомня. Усилието бе напразно. Сега си спомням само, че бе в последната част на юни. Всички знаем колко е трудно след изтичането на определено време да се установи точно една минала дата, ако не е записана предварително. В моя случай това затруднение става още по-голямо пред вид на тревожните и объркани събития, разиграли се около заминаването на лейди Глайд. От сърце бих искала да съм водила записки за този период. От сърце бих искала споменът за тази дата да е тъй жив, както споменът ми за лицето на бедната лейди Глайд, когато тя за последен път ме погледна скръбно от прозореца на вагона.