Метаданни
Данни
- Серия
- Пенрин и Краят на дните (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- World after, ???? (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Елена Павлова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,8 (× 13 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Корекция и форматиране
- cattiva2511 (2018 г.)
Издание:
Автор: Сюзън Ий
Заглавие: Ангелски свят
Преводач: Елена Павлова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Емас
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: американска
Излязла от печат: 24.10.2016
Редактор: Цвета Германова
Художник: Сами Юен
Коректор: Йоана Ванчева
ISBN: 978-954-357-338-7
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7478
История
- — Добавяне
62
Успяваме да се доберем до плажна вила в редицата къщи, скрити в мъглата. В Предишния свят това каре беше сравнително недалеч от водата, но все пак не се водеше „плажна собственост на първи ред“. В Ангелския свят вилите са затънали в море от смет и са най-близките до водата. Много от тях още изглеждат непокътнати, с все знамената с морски кончета и дървени шезлонги по верандите, сякаш чакат обитателите си да се приберат у дома.
Препъвам се в дневната след Рафи, от изтощение въобще не обръщам внимание къде се намирам. Вътре сме защитени от вятъра. Къщата не се отоплява, но имам чувството, че е направо пещ в сравнение с температурата отвън. Подгизнала съм и съм цялата в пясък, а рокличката ми е полепнала по тялото като мокри салфетки.
За разлика от мен Рафи е в пълна бойна готовност. Проверява всяко ъгълче на къщата, преди да свали гарда.
Няма ток и в стаите е тъмно, като изключим мътното сияние на луната, която нахлува през панорамните прозорци. Все пак изваждаме късмет. Има камина с наредени до нея дърва, а на решетката отгоре — кибрит и декоративни свещи.
Опитвам се да запаля една свещ. Ръцете ми треперят толкова силно, че чупя три клечки и най-сетне драсвам четвъртата успешно. Рафи кладе огън. Веднага щом малкото пламъче плъзва по дървата, усещам как натегнатата пружина в мен се отпуска, сякаш дълбоко в себе си съм се притеснявала да не би жизнените ми функции всеки момент да се изключат, преди огънят да пламне.
При все, че трепери, Рафи става и затваря щорите на прозорците. Не знам как успява да го постигне. Аз лично едва се въздържам да не се напъхам право в камината, за да се доближа възможно повече до топлината.
Рафи дори съумява да изнамери одеяла и кърпи някъде от тъмните ъгълчета на къщата, и ме увива с едно одеяло. Кожата ми е толкова замръзнала, че почти не усещам меката топлина на ръката му, която се плъзва по шията ми.
— Как се чувстваш? — пита ме той.
Отговарям през тракащи зъби:
— Добре, доколкото може да се очаква след плуване в гъмжащи с ангели води!
Рафи докосва челото ми с длан.
— Вие, хората, сте толкова крехки! Ако времето не ви убие, ставате жертва на зарази, акули или хипотермия.
— Или на кръвожадни ангели.
Той поклаща глава:
— Както сте добре, така след миг изчезвате завинаги… — и се взира мрачно в сиянието на огъня.
От косата още капе ледена вода и по врата, и по гърба ми, а роклята е залепнала по мен, все едно е направена от мокър пясък. Явно и Рафи се чувства по същия начин, защото увива около кръста си плажна хавлия и я връзва на плоския си като дъска за гладене стомах, за да я държи на място.
След това си сваля ботушите. И си смъква панталоните.
— Какво правиш? — питам нервно.
Той не спира да се съблича под хавлията.
— Опитвам се да се стопля. И ти трябва да направиш същото, ако не искаш мокрите дрехи да изсмучат безценната ти топлина…
Панталоните му цопват влажно на килима.
Колебая се, а Рафи сяда близо до мен пред огъня.
Разтваря демонските си крила. Вероятно го прави, за да ги изсуши, но създава ефект, все едно сме в палатка. Мускулите по гърба и раменете ми се отпускат, веднага щом усещам топлината да се завихря зад мен.
Треперя и се опитвам да отърся възможно повече от студа. Рафи притваря обръча на крилата си и така топлината на огъня расте помежду ни.
— Добра работа свърши! — Той ме гледа с кротко одобрение.
Примигвам изненадано срещу него. Не е да не съм чувала и друг път подобна похвала. Но тази някак си е различна. Неочаквана.
— Ти също.
Ще ми се да кажа нещо повече. Открехвам предпазливо тъмницата в главата си, за да проверя дали мога да надникна вътре и да намеря нещо стойностно за споделяне, ала цялото й съдържание натиска вратата отвътре и иска да се излее оттам. Трясвам вратата и се облягам на нея, за да не зейне рязко изпод мен. Междувременно езикът ми се заплита от всичко, което напира да бъде изречено.
— Ами да, ти също.
Рафи кима, сякаш разбира, сякаш наистина съм казала всичко, втурнало се да излети от трезора, и той е приел всяка думица.
Известно време просто се вслушваме в припукването на огъня.
Стоплила съм се достатъчно, за да ми се прииска да се отърва от мократа, потънала в пясък рокля, която изсмуква таящата се в кожата ми топлинка. Увивам се с одеялото и захапвам припокриващите се краища, за да го крепя на място като щит.
Рафи се ухилва, докато ме наблюдава как шавам отдолу и се боря с мократа дреха.
— Един възпитан съвременен мъж положително ще обърне гръб, за да не надзърта, ако без да искаш покажеш нещо.
Кимам, здраво стиснала одеялото със зъби.
— Обаче ще изгубим загряващия ни параван… — За демонстрация той вдига едното си крило на няколко сантиметра. Незабавно по краката ми плъзва студен полъх. Рафи отново връща крилото на място. Свива рамене. — Е, предполагам, просто трябва да внимаваш повече.
Продължавам да шавам под одеялото и се освобождавам от левия ръкав.
— Гледай да не се засмееш — допълва Рафи, — понеже би било катастрофално…
Присвивам очи срещу него и го поглеждам сърдито в опит да го предупредя да не се опитва да ме разсмее.
— Чувала ли си шегата за…
Съдирам тънката си рокля под одеялото. И бездруго беше съсипана. Разкъсвам я и я изхвърлям изпод завивката.
Тя каца върху панталоните на килима.
Рафи избухва в смях. Прекрасен звук е — наситен и безгрижен. Заразява ме да се смея заедно с него.
— Наистина си страхотна в креативните решения! — Той още се подсмихва. — Твоите обикновено включват дране, разкъсване, ритане, мушкане, но са си креативни.
Най-сетне отварям захапката си върху одеялото, понеже вече мога да го придържам здраво и с ръце.
— Просто ми омръзна от прилепналата по мен влага, това е всичко. Едва ли е имало опасност вицът ти да се окаже наистина смешен.
— Разби ми сърцето с тази забележка! — подхвърля Рафи с усмивка. Думата „разбивам“ отеква в главата ми, а явно и в неговата, понеже усмивката му угасва.
— Какво стана там в старото гнездо? Видях, че скорпионът те ужили. Видях как умираш. Как оцеля?
Обяснявам за парализата, предизвикана от ужилването на скорпиона, как забавя сърдечния ритъм и дишането, и жертвата изглежда мъртва.
— Мислех си, че определено съм те изгубил.
Изгубил ме е?
Взирам се в огъня, без да го виждам.
— И аз мислех, че съм те изгубила…
Думите едва-едва излизат от гърлото ми.
Огънят припуква и съска, докато гризе цепениците. Напомня ми за пожара в гнездото, откъдето Рафи ме изнесе, макар да ме мислеше за мъртва.
— Благодаря ти, задето ме върна на семейството ми. Налудничав и опасен подвиг!
— Точно тогава се чувствах малко луд и опасен.
— Да, забелязах го…
Никога няма да изтрия от съзнанието си спомена как, след като ме видя да умирам, той троши гигантските цистерни на скорпионите в беса си и убива всички чудовища.
Устните на Рафи шават, сякаш се присмива сам на себе си.
— Сигурно е било забавно.
— Не, всъщност не беше. Беше… — Сърцераздирателно. — Изглеждаше направо с разбито сърце… — Примигвам, когато осъзнавам какво се е изплъзнало току-що от устата ми. — Така де…
Не ми хрумва с какво друго да заменя току-що казаното.
— Сърце… — Рафи се взира съсредоточено в пламъците. — Разбито… — Говори с тон, все едно думите са нещо ново за него, сякаш никога досега не ги е изричал. Кима. — Да, така е. Навярно и така може да се каже.
Пламъците припукват. Изненадана съм колко бързо те стопля един огън.
— Не казвам, че си бил с разбито сърце… — Звуча, като че ли тепърва се уча да говоря, заеквам на всяка дума. — Просто исках да кажа, че ми беше тежко… да те гледам…
Той нито потвърждава, нито отрича дали е страдал поне мъничко.
— Добре де, да речем изглеждаше малко покрусен…
Колко е притеснително! Признавам, че вече направо си прося комплименти. В главата ми тихо гласче ми се кара, задето съм такава глупачка. Останалите се вслушват внимателно за реакция.
Оранжевите и червени пламъци се разрастват и стават все по-горещи. Пукането и съскането им е ритмично и хипнотизиращо. Топлината е разкошна.
— Трепериш — отбелязва Рафи. Според мен сменя темата неохотно. Май дори е малко натъжен. — Иди се изкъпи. Може да извадиш късмет и да има топла вода.
Той мълчи и аз затаявам дъх в очакване.
После Рафи ми обръща гръб.
Изправя се и изчезва в мрака към вътрешността на къщата.
Веднага щом отдръпва паравана на крилата си, студът отново се връща. Гледам как ангелът изчезва в тъмнината. Тъмните му крила и сведената глава се стопяват първи, после широките рамене и ръцете. Накрая не остава нищо.