Метаданни
Данни
- Серия
- Пенрин и Краят на дните (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- World after, ???? (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Елена Павлова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,8 (× 13 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Корекция и форматиране
- cattiva2511 (2018 г.)
Издание:
Автор: Сюзън Ий
Заглавие: Ангелски свят
Преводач: Елена Павлова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Емас
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: американска
Излязла от печат: 24.10.2016
Редактор: Цвета Германова
Художник: Сами Юен
Коректор: Йоана Ванчева
ISBN: 978-954-357-338-7
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7478
История
- — Добавяне
20
Когато се връщам при касапницата до оградата, вече почти се е стъмнило напълно. Около жертвите замаяно обикалят други хора. Някои са приклекнали до повалените членове на семействата си, други вървят, плачат и се озъртат ужасени. Неколцина копаят плитки гробове.
Майка ми е завършила проекта си, макар че не се вижда никъде наоколо. Мъжът, когото влачеше, сега седи върху купчина тела с ръце, разперени на оградата като ужасено и страховито плашило. Тя го е привързала на място с парчета въже, сигурно намерени у някой от типовете, които бяха вързали Пейдж.
Изкривените пищящи устни на „жертвоприношението“ са подчертани от рубиненочервено червило. Разкопчаната му риза е разкъсана и разголва почти лишения му от косми гръден кош. На него с червило е изписано съобщение:
ДОКОСНИ МЕ И ЩЕ ЗАЕМЕШ МЯСТОТО МИ
Втрисащият фактор на проекта на майка ми е доста висок. Всички направо излизат от кожата си, за да го заобикалят отдалеч.
Когато минавам покрай жертвите, един мъж се навежда да провери за пулс жена, просната току до мен.
— Слушай — казвам, — тези хора едва ли са мъртви.
— Тази определено е — той пристъпва към следващата жертва.
— Дори да ти приличат на мъртви, вероятно просто са парализирани. Такъв е резултатът от ужилването. Скорпионите те парализират и те превръщат в мъртвец за околните.
— Виж сега, липсата на сърцебиене прави същото, да знаеш — непознатият поклаща глава, отпуска китката на мъжа, когото проверява, и пристъпва към следващата жертва.
Следвам го, а войниците шарят с пушките си към небето в търсене на признаци за друго нападение.
— Да, но понякога пулсът им не се усеща. Отровата забавя всичко в голяма степен. Мисля…
— Случайно да си лекар? — пита непознатият, без да прекъсва заниманието си.
— Не, но…
— Е, аз съм. Познавам кога няма сърцебиене и шанс човекът да е жив, освен в много необичайна ситуация — например дете, паднало в замръзнало езеро. Не виждам наоколо никакви паднали в замръзнали езера деца, а ти?
— Знам, звучи налудничаво, но…
Двама души вдигат уморено една жена и я издърпват до плитък гроб.
— Не! — виквам с все сили.
Това можех да съм аз. Доста време всички ме смятаха за мъртва и ако обстоятелствата бяха по-различни, като нищо щяха да ме натикат в дупка и да ме погребат жива, а аз да ги гледам, парализирана, но напълно в съзнание.
Притичвам и заставам между мъжете и гроба.
— Не го правете!
— Остави ни на мира! — По-възрастният дори не ме поглежда, докато мрачно мъкне жертвата.
— Тя може да е жива!
— Съпругата ми е мъртва — гласът му пресеква.
— Чуйте ме! Има шанс да е жива.
— Защо не ни оставиш на мира? — Той ме стрелва с поглед изпод вежди. — Съпругата ми е мъртва. — Сълзи се стичат от зачервените му очи. — И ще си остане мъртва.
— Най-вероятно е в състояние да те чуе.
Лицето на мъжа почервенява, направо е болезнено за гледане.
— Тя никога няма да се върне. И дори да го стори, няма да бъде нашата Мери. Ще е някакво дяволско изчадие… — посочва жена, застанала самотна до дърво. — Като нея.
Жената изглежда крехка, изгубена и самотна. Дори с увит около главата кафяв шал и ръкавици на ръцете, пак разпознавам спаруженото лице на Клара — тъкмо тя изпълзя от руините в гнездото. Носи безлично на цвят палто, израз на желанието й да не я забелязват. Едва ли е била посрещната особено радушно.
Свила се е, сякаш се притиска до съпруга и децата си, които копнее да открие. А искаше само да намери семейството си.
Междувременно близките на Мери мъкнат парализираното й тяло към плиткия гроб.
— Не бива да го правите! — умолявам ги аз. — Тя е в пълно съзнание. Знае, че я погребвате жива.
По-младият се обажда:
— Татко, мислиш ли, че…
— Майка ти е мъртва, сине. Тя беше достоен човек и ще получи достойно погребение! — Той вдига лопатата си.
Хващам го за ръката.
— Разкарай се от мен! — Възрастният ме отърсва, разтреперан от гняв. — Само защото ти липсва приличие да сториш каквото е редно за твоето семейство, не означава, че ти е позволено да спираш другите да сторят каквото е редно за техните!
— Това пък какво трябва да значи?
— Значи, че трябваше да умъртвиш сестра си хуманно и с любов, преди да се наложи да се намесят външни хора, за да го свършат вместо теб.
По-възрастният взема пълната с пръст лопата и я обръща върху съпругата си в ямата.
Пръстта се посипва по лицето й и го покрива.