Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- False Memory, 1999 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Юлия Чернева, 2001 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,9 (× 15 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- meduza (2010)
Издание:
Дийн Кунц. Фалшива памет
ИК „Плеяда“, 2001
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от Yanko173)
7.
Сюзан Джагър слизаше по стълбите на къщата, като с дясната ръка се подпираше на стената, а с лявата стискаше лакътя на Марти. Тя бе навела глава, пристъпваше предпазливо и се бе съсредоточила в краката си. Лицето й бе пребледняло като на мъртвец, челюстите й бяха стегнати, а зелените й очи бяха напрегнати и обсебени, сякаш бе видяла призрак.
— Какво му е на въздуха? — треперейки, попита Сюзан.
— Нищо.
— Трудно се диша. Сгъстен е. Мирише странно.
— От влагата е. Аз мириша. Имам нов парфюм.
— Ти? Парфюм?
— И аз изживявам женски мигове.
— Толкова сме уязвими, когато сме на открито.
— Колата е наблизо.
— Навън може да се случи всичко.
— Нищо няма да се случи.
— И няма къде да се скрием.
— Няма от какво да се крием.
Същият разговор се повтаряше два пъти седмично на отиване и на връщане от терапевтичните сеанси.
Двете стигнаха до външната врата. Дъждът се усили.
— Всичко навън е толкова странно. Не е като преди — каза Сюзан.
— Нищо не се е променило. Само има буря.
— Светът е различен. И не е по-хубав.
Марти очевидно беше под въздействието на започващата буря, или на обърканата си приятелка, защото докато вървяха към колата, започна да осъзнава, че денят наистина е странен, но не можа да си обясни каква е причината. Локвите приличаха на черни огледала, пълни с образи, които я обезпокоиха. Разлюлените от вятъра палми съскаха, свистяха и шумоляха, предизвиквайки първичен страх в сърцето й. Пясъкът на брега вдясно беше гладък и белезникав като кожата на огромен, свиреп звяр, а във всяка къща вляво сякаш се разразяваше своеобразна буря, докато образите на носещите се по небето облаци се отразяваха в стъклата на прозорците.
Марти изпита безпокойство от това странно усещане за заплаха в природата, но повече се разтревожи от реакцията си. Сърцето й ускори ритъма си от необяснимото желание да се предаде на магическата енергия на лошото време. Изведнъж Марти се уплаши от някаква тъмна, потенциална опасност, която не можеше да определи. Тя се страхуваше да не загуби хладнокръвие, да не изпадне в умопомрачение и после, когато дойде на себе си, да установи, че е извършила нещо ужасно и неописуемо.
За пръв път в живота й хрумваха такива странни мисли.
Тя си спомни, че сокът от грейпфрут, който изпи на закуска, беше необикновено тръпчив и се запита дали в него нямаше нещо. Може би страдаше от хранително отравяне, предизвикващо не физически, а психични симптоми.
И тази мисъл беше странна. Вероятността сокът да е отровен не беше по-реално обяснение от предположението, че ЦРУ изпраща послания до съзнанието й с помощта на микровълнов предавател. Ако продължеше да разсъждава по този начин, Марти скоро щеше да си сложи алуминиев шлем, за да се предпази от промиване на мозъка от разстояние.
Докато вървяха към колата, Марти черпеше толкова емоционална подкрепа от Сюзан, колкото й даваше, надявайки се, че приятелката й не усеща това.
Тя отвори вратата и помогна на Сюзан да се качи в червения понтиак, сетне заобиколи от другата страна и седна зад волана.
Дъждът барабанеше силно по покрива на колата, досущ тропот на конски копита, сякаш четиримата конника на апокалипсиса — Чума, Война, Глад и Смърт — препускаха в галоп и се приближаваха към тях.
Марти бръкна в джоба си и извади ключовете.
Неочаквано вниманието й се съсредоточи върху ключа за стартера, който изведнъж й се стори зловещо заострен. Зъбците й напомниха за ножа с формата на полумесец в кухнята на Сюзан.
Този обикновен на вид ключ беше потенциално оръжие. Съзнанието на Марти се изпълни с образи на кървавите поражения, които ключът можеше да нанесе.
— Какво има? — попита Сюзан, макар че бе навела глава и затворила очи.
Марти пъхна ключа в стартера и се опита да прикрие душевния си смут. Ръцете й трепереха.
— Не можах да намеря ключа. Но сега всичко е наред.
— Ами, ако се случи нещо и не мога да се прибера вкъщи? — разтревожи се Сюзан.
— Ще се грижа за теб — обеща Марти, макар че поради странното си състояние, обещанието й можеше да се окаже голословно.
— Ами, ако нещо се случи с теб?
— Нищо няма да ми се случи — заяви Марти и включи чистачките.
— С всеки може да се случи нещо. Виж какво стана с мен.
— Дръж се. Скоро ще бъдем в лекарския кабинет.
— Не, и ако катастрофираме.
— Аз съм добър шофьор.
— Колата може да се повреди.
— Колата е в отлично състояние.
— Вали като из ведро. Ако улиците се наводнят…
— Или ни отвлекат грамадни, лигави марсианци и ни принудят да се чифтосваме с отвратителни същества, подобни на октоподи.
— Улиците на полуострова наистина се наводняват.
— По това време на годината Снежния човек обикаля пристанището и отхапва главите на непредпазливите граждани. Дано колата ни не се повреди, докато минаваме оттам.
— Много си злобна.
— Адски съм злобна.
— Жестока.
— И отвратителна.
— Закарай ме вкъщи.
— Няма.
— Мразя те.
— Аз пък те обичам.
— По дяволите — отчаяно каза Сюзан. — И аз те обичам.
— Не казвай нищо повече.
— Тези излияния са толкова мъчителни.
— Знам, миличка.
— Ами, ако ни свърши бензинът?
— Резервоарът е пълен.
— Не мога да дишам.
— Но ти дишаш, Сюзан.
— Но въздухът е… лепкав и тежък като тиня. И гърдите ме болят. И сърцето.
— Мен пък ме боли задникът.
— Много си гадна.
— Не казваш нищо ново.
— Мразя те.
— Аз пък те обичам — търпеливо каза Марти.
Сюзан се разплака.
— Не издържам повече.
— Остава още малко път.
— Ненавиждам се.
Марти се намръщи.
— Никога не казвай това. Дори не си го помисляй.
— Мразя онова, в което се превърнах. Непрекъснато се страхувам и треперя.
Очите на Марти се замъглиха от сълзи на състрадание. Тя започна да мига, за да проясни зрението си.
От Тихия океан се носеха черни облаци и денят помръкна, сякаш настъпваше нощ. Фаровете на колите посребряваха мокрия асфалт.
Усещането на Марти за някаква неестествена заплаха премина. Дъждовният ден вече не изглеждаше странен. Всъщност светът беше толкова красив, че тя се уплаши да не се прости с него.
— Марти, спомняш ли си… каква бях? — отчаяно попита Сюзан.
— Да. Съвсем ясно.
— А аз не мога. Страхувам се, Марти. Не само от света навън, но и от всички онези години, които ми предстоят.
— Ще ги преживеем заедно — увери я Марти. — И ще бъдат хубави.
От двете страни на пътя към административния център на Фашън Айланд се извисяваха огромни финикови палми.
Кабинетът на доктор Марк Ариман се намираше на тринайсетия етаж на една от високите сгради, построени около търговския център.
— Почти съм в безопасност — измърмори Сюзан, когато прекосиха паркинга, влязоха във фоайето, облицовано с лъскав гранит, и спряха пред асансьора.
Тя не се чувстваше добре в асансьор. Дори чакалнята на психиатъра представляваше вражеска територия, криеща безброй заплахи. Макар и малко и закътано, за нея всяко публично място беше открито, защото всеки момент някой можеше да влезе там. Сюзан се чувстваше в безопасност само на две места — в дома си и в кабинета на доктор Ариман, където дори панорамната гледка към брега не я плашеше.
Неочаквано Марти изпита желание да се върне в колата.
Тя отново долови нещо обезпокоително странно в прозаичната обстановка около нея.
Неизвестно защо, Марти си представи, че мембраната между измеренията се разкъсва и светът се преобразява. Може би тя работеше твърде много, дълго и усилено върху видеоиграта по романа „Господарят на пръстените“. Това занимание я бе обсебило и тъй като беше психически уморена, Марти вероятно объркваше реалността и фантазиите.
Не. Истината не беше толкова фантастична, но не по-малко загадъчна.
В същия миг Марти съзря отражението си в стъклото на нишата, където бе навит аварийният пожарен маркуч. Тя мигновено се обърна, стресната от безпокойството, изписано на лицето й. Чертите й изглеждаха изострени. Устата й приличаше на белег, а очите — на рани. Но не изражението я накара да отмести поглед встрани, а нещо друго, по-лошо, което обаче така и не можа да определи.
Какво ми става?
— Какво ти е? — попита Сюзан.
Марти не отговори. Тя отвори вратата на асансьора и двете тръгнаха по коридора.