Метаданни
Данни
- Включено в книгата
-
Опасните личности
Профайлър от ФБР учи как да разпознавате и да се защитавате от зловредни личности - Оригинално заглавие
- Dangerous Personalities (An FBI Profiler Shows You How to Identify and Protect Yourself from Harmful People), 2014 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Детелина Иванова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Документалистика
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,2 (× 5 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Джо Наваро; Тони Сиара Пойнтър
Заглавие: Опасните личности
Преводач: Детелина Иванова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Изток-Запад
Град на издателя: София
Година на издаване: 2016
Тип: документалистика
Националност: американска
Печатница: Изток-Запад
Излязла от печат: март 2016
Редактор: Хриска Берова
Коректор: Габриела Манова
ISBN: 978-619-152-819-6
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/667
История
- — Добавяне
Поведението на хищника
Поведението на хищниците може да е нюансирано и трудно за откриване, ако не знаете за какво да внимавате. Могат да бъдат интелигентни, приятелски настроени, привлекателни, тихи, затворени, да нарушават правилата или да притежават какви ли не други характеристики. Това, че е успешен, че има приятели или че заема високо положение, не пречи на някого да бъде хищник — урок, който преподавателите в университета „Пен Стейт“, спортистите, възпитаниците и студентите научили от многобройните присъди срещу Джери Сандъски за сексуална злоупотреба с деца и който приятелите и колегите на Бърни Мейдоф научили след разкриването на колосалната му измамна схема.
Тези индивиди постоянно имат едно наум, те са манипулативни и агресивни хищници. Когато прочетете за някого, който прецизно е планирал и извършил престъпление, който е дебнал и следил жертвата си, който е извършвал криминални деяния дълго време, който е пътувал на големи разстояния, за да извърши незаконни действия, който е планирал сложни измамни схеми, значи четете за хищник. По подобен начин, когато чуете за някого, който непрестанно си има проблеми със закона, който е сериен изнасилвач, рецидивист или пък крои схеми как да открадне пари от другите, значи слушате за хищник.
Очаквайте от хищниците често да сменят работата си, плановете си, да не изплащат дълговете си, да провалят или да слагат край на взаимоотношения, да разочароват околните или да се възползват от тях и да бягат от отговорност. Очаквайте от тях да нарушават законите, да предават доверието на околните, да вземат каквото не е тяхно и да карат другите да изпитват болка, да ги превръщат в жертви, да ги нараняват и дори да ги убиват. Очаквайте го. Ако прочетете тази глава, недейте да смятате, че някой такъв ще се промени към по-добро или пък няма да ви нарани. Ние знаем, че те ще сторят зло. Не можем да предвидим само кого или какво ще вземат на мерника си.
Хищниците често имат повърхностни познания по много въпроси, които използват, за да впечатлят или да оплетат в мрежите си своите жертви. Те обичат да контролират хората като марионетки: да очароват децата с играчки или бонбони, да примамват онлайн жени на срещи, да молят млади момичета или момчета да им „помогнат“ или да манипулират хората да се разделят с парите си. Те са експерти да накарат другите да им имат доверие.
Подобно на другите опасни личности в тази книга, поведението на хищника покрива широк спектър. Някои си остават в по-безобидната му част: те вършат рисковани неща, редовно нарушават законите и правилата. Може да мамят в отношенията си с другите или често да си имат проблеми със закона заради дребни престъпления.
Но има и такива, които са толкова патологични, толкова необуздани, че няма нещо, което да не се опитат или да не направят, стига да им харесва. Джон Едуардс Робинсън е ренесансов човек, така да се каже — истински предприемач в хищничеството: осъден измамник, крадец, фалшификатор, похитител и садистичен сериен убиец, осъден в Канзас през 2003 г. за три убийства. Смята се, че той е първият сериен убиец, използвал интернет, за да примамва жертвите си и садистично да ги убива. Той е пример за абсолютния хищник — многостранна и истински опасна личност.
Ние четем или чуваме за екстремните хищници, но в по-голямата си част хищниците си остават незабелязани, защото са успешни в това, което правят, или просто защото не ги докладват в полицията. Но независимо къде в спектъра попадат — в по-безобидната или в по-опасната му част, те споделят с нас една конкретна черта — могат да се учат от грешките и опита си и така да дръзват да вършат още повече злини. Такъв е случаят с Джулиън (името е променено), чието поведение имах възможността да проследя, защото майка му беше наша семейна приятелка.
Доколкото ни е известно, Джулиън започнал с кражби на пари от родителите си още преди да стане тийнейджър. С времето сумите ставаха все по-големи, а кражбите — все по-чести. Родителите му му искаха сметка, той им се извиняваше и всеки път повтаряше поведението си, само че малко по-изкусно. За да избяга от вниманието на родителите си, той започна да краде от приятелите и другарите си в игрите, както и от техните родители.
Когато Джулиън порасна, започна да краде бутилки с вино и водка. Лекарствата с рецепти сякаш никога не оцеляваха задълго — изчезваха безследно и поне веднъж бяха заменени с аспирин. Обвиненията в кражба се посрещаха винаги с още по-хитро отричане. Естествено родителите му игнорираха действията му, приемаха отричанията му с прекалена готовност, хващаха се на обясненията му или пък просто не искаха да го обвиняват твърде много; по собствените им думи те вярвали, че с времето ще преодолее това поведение.
Щом веднъж се научи да шофира, Джулиън се забърка във всякакви неприятности с полицията. Колата вечно беше одраскана или ударена. Един ден той се прибра без броня. След около час дойде полицията. Имало инцидент с ударен и ранен човек, а шофьорът беше избягал. Разбира се, Джулиън отрече. Това беше първото му углавно престъпление. Щеше да има и други, но те сякаш винаги му се разминаваха, свеждани до дребни простъпки.
До 21-годишната си възраст Джулиън се беше научил да тегли пари от банковата сметка на родителите си с помощта на подправени чекове или чрез банкомати. Продължаваше да краде все по-големи суми, а родителите му остаряваха — вече не се конфронтираха толкова много с него и бяха някак по-пасивни; или пък бяха изтощени от сина си, който беше хищник, крадец, лъжец, измамник, наркоман и представляваше опасност както за тях, така и за обществото.
Последната капка беше, когато Джулиън открадна колата на баща си и я продаде на части. Просто ей така. Същата седмица той взел последните пари, които имали вкъщи, като заявил, че сигурно „са ги изяли гризачи“, тъй като били скрити в подпокривните греди. Моите родители ми казаха, че бащата на Джулиън бил физически и психически изтормозен и депресиран от всичко това и няколко месеца по-късно починал като „съсипан човек“. Казаха ми, че на погребението Джулиън поискал да знае дали може да получи часовника на баща си, за да го заложи, и дали „имало някакви пари, останали като завещание“.
Къде свършва тази история? Не и дотук. Джулиън успял да застави майка си да му даде достъп до остатъка от пенсионната й сметка и я опразнил. На седемдесет и няколко годишна възраст тя беше принудена да се върне на работа — без пенсионни спестявания и без дом (който бил запориран), тъй като той бил успял да направи и „други неща“.
Като говорим за разруха и човешко страдание, доколкото ми е известно Джулиън не беше извършил пряко убийство, но беше причинил значително страдание поне на едно семейство. Той е бил разследван много пъти, но всеки път избягва наказанието. Променил е криминалните си деяния с времето, но резултатът винаги е един и същ: той очарователно лъже, мами и краде, или живее като паразит от усърдния труд на другите. Ако се натъкнете на него, той ще ви се усмихне. А и защо не? Други са жертвали живота си за него. Може би и вие ще направите същото.
Така че хищниците може да се различават по обсег, мащаб и специфики, но всички те споделят някои общи черти: вземат, но не дават, излагат другите на риск, коравосърдечни и презрителни са и не ги е грижа за другите, дори за близките им.
Без емпатия, без угризения, без съвест
Изгледайте видеозапис на Денис Рейдър, серийният убиец ВИУ („връзва, измъчва, убива“), и чуйте как говори за начина, по който е убивал жертвите си. Ще забележите нещо, което психолозите наричат „плосък афект“. Този студен, неемоционален начин на говорене и изразяване се наблюдава при някои хищници, дори когато разказват за ужасните си престъпления.
Хищниците не чувстват нормални емоции. Те не разбират страданието на другите. Емпатията им е непозната. Техните емоции обикновено са повърхностни или изкуствени и себични. Както показва примерът с Джулиън, те могат да превърнат в жертви хората, които ги обичат, защитават ги и са щедри с тях. Нашето незнание или нещастие е възможност за тях. Някой нещастен разведен човек или скърбяща вдовица са чудесна плячка. Някое доверчиво или неглижирано дете е секс играчка, която може да бъде примамена с храна и дрънкулки. Туристите и имигрантите са лесна мишена за кражба или откуп. Всеки, който е наивен или се намира в затруднение, все едно носи надпис „Възползвай се от мен“. Някое природно бедствие е извинение да се направят фалшиви сайтове за дарения. Списъкът е безкраен.
Тези личности могат да различават правилно от неправилно и знаят кое е зло, но го вършат въпреки всичко. Ето един пример: австриецът Йозеф Фрицъл затворил 18-годишната си дъщеря в мазето си, където я превърнал в затворничка за 24 години, изнасилил я над 3000 пъти, като тя родила седем деца и той нито веднъж не завел нито нея, нито децата на лекар. Говори се, че е казал на един психиатър: „Аз просто притежавам зла жилка“.[1] Йозеф Фрицъл знаел, че това, което върши, е лошо и разполагал с над 8 000 дни, за да спре злите си действия.[2] Просто избрал да не го направи.
Ако хищниците почувстват вина, тя е преходна и не ги възпира, защото те не се учат от страданието, което причиняват — не изпитват разкаяние. За да може човек да почувства вина, той трябва да поеме отговорността за действията си.
Но хищниците живеят, за да се възползват, а не за да поемат отговорност, като предпочитат да обвиняват възпитанието си, лошите си шефове, лошия късмет, порнографията или каквото и когото им попадне, за да се измъкнат — включително и жертвата. Джоди Арайъс обвинила приятеля си, че я принудил да го следи, да му звъни непрестанно, да го намери, да го намушка многократно с нож, да го застреля и почти да му отреже главата. Според нея причината не е в това, че тя е нестабилен, себичен хищник, който не може да се справи с изоставянето. Не, причината би трябвало да е, както често стоят нещата според хищниците, че жертвата е виновна. За щастие съдебните заседатели не се хванали на лъжите й.
Студени, коравосърдечни, пресметливи, контролиращи
Хищниците са студени и безразлични. Затова ги оприличаваме на влечуги и затова по време на съдебните процеси те изглеждат напълно неподатливи на емоции, в ярък контраст със скърбящото семейство на жертвата. Прословутият сериен убиец Хенри Лий Лукас го изрази по следния начин: „Да убиеш някого е като да излезеш навън. Ако искам жертва, просто ще изляза и ще си хвана“. Само хищниците мислят по този начин.
За тях животът е игра на „Я да видим докога ще се измъквам сух от водата?“. Те кроят планове и поведението им е измамно. През 70-те години на XX век Джон Уейн Гейси се занимавал с обществена дейност и се обличал като клоуна Пого, за да забавлява децата от квартала недалеч от Чикаго, но също така хитро примамвал момченца в дома си, за да ги убива садистично — общо 33 деца. Те се молели да ги пощади, а той безсърдечно отнемал живота им.[3]
Харолд Шипман, обичаният и уважаван доктор в Хайд, Великобритания, когото споменахме по-рано, прикривал хищничеството си с десетилетия — хладнокръвно и невъзмутимо. Заради собствената си финансова облага той безсърдечно убивал тези, които най-много се нуждаели от помощта му. Едва когато твърде много от пациентите му починали, истината излязла наяве; иначе той щял да продължи. Криминалната му дейност не го тревожела ни най-малко — всъщност почти му доставяла удоволствие.
По тази причина хищниците по необходимост живеят чрез пресметливи лъжи. Докато ние използваме думите за да общуваме, те ги използват, за да манипулират, да принуждават и да заговорничат. Знаят изразите, които ще доставят удоволствие, ще убедят, ще съблазнят и ще привлекат така, както майсторът познава инструментите си или музикантът — нотите си. Обещанията никога повече да не лъжат, да не крадат или да не удрят, са празни. Думите им нямат никаква стойност и все пак толкова много хора, дори професионалисти като полицаите и съдиите, се подвеждат по тях, убедени от общоприетата социална етика да им дадат още един шанс. Това е една от причините нивата на рецидивизъм да са толкова високи: хищниците лъжат, за да се измъкнат от затвора, обещавайки да се държат добре и веднага се връщат към престъпленията.
Джак Хенри Абът, който бил зад решетките за фалшификация и за това, че намушкал друг затворник до смърт, се превърнал в любимеца на изтъкнатите писатели, когато написал книга за преживяванията си в затвора („В корема на звяра: писма от затвора“). Той убедил популярния писател Норман Мейлър да се застъпи за по-ранното му освобождаване. Комисията по помилванията била убедена от молбите на Мейлър и се съгласила. Шест седмици след предсрочното му освобождаване Абът намушкал и убил мъж в едно кафене, защото, както заявил по-късно, човекът го бил „зяпал“ прекалено дълго. Всички, които съдействали за по-ранното освобождаване на Абът, били шокирани, че някой, който си служи така майсторски с думите, може и да убива. А не би трябвало да бъдат.
Думите, придружени от мило поведение, могат силно да очароват. Джери Сандъски използвал тази комбинация й вечната си усмивка, за да хваща в капан жертвите си. Но когато вкарвал насила пениса си в ануса на деца (да, точно това правел в действителност този уважаван треньор/ хищник с жертвите си), вършел това със студено безразличие към неприкосновеността на същите тези деца.
Хищниците знаят и думи, с които да заплашват. Само една дума от прословутите мутри Джон Готи или Джеймс Бълджър-младши (Уайти) била достатъчна, за да накара хората да им плащат такса „спокойствие“ или да бъдат убити. Докато работех във ФБР, разпитвах вътрешен човек от бандата и той потвърди, че за да съберат рекета, те просто „си поговорвали“ със собственика на магазина; иначе, „кой знае“, скъпите витрини на магазина можело да са изпотрошени на другия ден. Подобни „безобидни“ разговори не са само част от телевизионните сериали като „Семейство Сопрано“ — те движат цяла индустрия за изнудване за милиони долари.
Дори и от килията си на смъртник Тед Бънди манипулирал следователите, като не разкривал имената на всичките си жертви. Едва часове преди екзекуцията споменал името на още една жертва като тактика за отменяне на смъртната присъда (тя не била отменена; той твърде дълго си бил играл със съдебната система). Името на жертвата, която идентифицирал, било Сю Къртис — младата жена, която споменах във въведението, която беше отвлечена в университета „Бригам Йънг“ докато бях дежурен през онази трагична нощ.
Серийният убиец Клифърд Робърт Олсън-младши манипулирал канадското правителство да му плати 10 000 долара на жертва в замяна на това да посочи имената им и къде ги е заровил. Съпругата му получила 100 000 долара в замяна на неговото съдействие. Той бил достатъчно щедър, за да подхвърли името на единадесетата си жертва безплатно.[4] Какъв джентълмен.
Един от най-печално известните хищници в историята бил Херман Гьоринг, фелдмаршал и втори по ранг член на нацистката партия. Гьоринг помогнал за създаването на Гестапо и когато не бил зает с бомбардировки над Лондон, крадял произведения на изкуството и друго имущество от евреите, изпращани в лагерите на смъртта. След края на Втората световна война, докато той бил задържан от съюзническите сили и очаквал дело в Нюрнбергския съд за военните си престъпления, многократно манипулирал американците, които го държали в плен. В замяна на разни услуги им давал автографи или се снимал с тях. Най-отвратителното е, че успял да накара най-малко един от американските си пазачи да му даде от личния му багаж шишенце с отрова, което после използвал, за да се самоубие, преди да бъде изпълнена присъдата му (смърт чрез обесване), като така отказал на съда и на милионите жертви дължимата справедливост.[5]
Но нещата не се заключават само в дърпането на конци и манипулирането на другите. Още по-зле са: за много хищници е важна богоподобната възможност да упражняват власт над другите, което може да е опияняващо. Тед Бънди казвал, че се чувствал всемогъщ заради това, че можел да решава кой да живее и кой да умре. Израил Кейс, който криел „комплекти за убиване“ из цялата страна, пълни с оръжия и инструменти, подпомагащи престъпленията му, и за който властите смятат, че може да е убил поне 11 жертви от Аляска до Върмонт между 2001 и 2012 г., предпочитал да удушава жертвите си с голи ръце, за да може да се наслаждава на страданието им, докато умирали на сантиметри от лицето му, очи в очи, самоопределяйки се като краен арбитър над живота им.[6]
Но тяхната студенина е най-добре представена от Чарлс Нъг — съществува видеозапис от 80-те, на който може да се види как той измъчва една от жените, които двамата с Ленард Лейк убили в направената от тях тъмница, и й казва: „Може да плачеш и какво ли не, също като останалите, но това няма да ти помогне. Ние сме доста — ха, ха — коравосърдечни, така да се каже“.[7]
Много импулси, малко задръжки, никакви угризения
Докато тези личности обичат да контролират другите, те самите нямат морал или етични задръжки и може да бъдат импулсивни, да търсят приключения и да поемат рискове. Клайд Честнът Бароу от двойката Бони и Клайд, бил точно такъв: безразсъден търсач на силни усещания, който станал банков обирджия и убиец. Много съвременни банкови обирджии и серийни крадци от магазини демонстрират подобна липса на контрол, както и уличните нападатели. Налице е вълнението от действието, съчетано с привлекателна материална награда, което според един хищник е самата дефиниция за хубав ден.
При много хищници импулсивните действия, изглежда, доминират живота им, дори и когато това означава да изложат себе си или други хора на опасност. Например Нъшоун Уилямс бил осъден за умишлено и нарочно заразяване на поне 13 жени с вируса на ХИВ. Закоравял престъпник, според съдебните власти обвинен и в изнасилване, той умишлено поставял в опасност живота на другите по начин, равносилен на това да опре револвер в главата им и да си играе на руска рулетка.
По подобен начин Антъни Е. Уитфилд според собствения му адвокат бил „пристрастен към метамфетамините секс маниак, който прескачал от жена на жена, получавайки подслон, пари и секс“. Той заразил 17 жени с вируса на ХИВ, преди да го заловят, без извинение или разкаяние — сякаш извън контрол.
Подобно на нарцисистите, хищниците могат да реагират бързо на най-малката провокация или предполагаема обида. Често им липсват каквито и да било задръжки или самоконтрол. В затвора хищниците избягват дори да се поглеждат помежду си, тъй като са съвсем наясно, че само един агресивен поглед в коридора може да е достатъчен, за да избухне свада или да се стигне до смъртоносно отмъщение.
Докато пиша това, си спомням за паметната роля на Джо Пеши като Томи де Вито във филма „Добри момчета“ — избухлив, свръхчувствителен към обиди, безмилостен и безсъвестен. Но такива хора има само във филмите, ще кажете вие. Не, съществуват съвсем истински хора, които са такива. Ричард Ленард Куклински-Ледения имал лош характер и който го обидел, не оцелявал. Затова гангстерите го взели за наемен убиец. След ареста казал на властите, че е загубил броя на хората, които е убил; жертвите му били може би около 200. Първо стрелял, после питал. Действията на хищниците в реалния живот често са по-лоши от представянето им по филмите. В случая Куклински слага в малкия си джоб измисления Томи де Вито.
Хищниците често злоупотребяват с алкохол и други незаконни вещества, което ги прави още по-нестабилни, невъздържани и опасни. Или пък използват алкохол и наркотици, за да притъпят умишлено собствените си задръжки или за да съблазнят жертвите си. Разследвал съм безброй случаи във ФБР за пастроци и дори истински бащи, предлагащи алкохол и наркотици на малолетни момичета, включително на собствените си дъщери, за да ги изнасилят. За Джон Уейн Гейси се знае, че е използвал алкохол, за да направи жертвите си по-покорни, особено точно преди да ги изнасили и да ги убие садистично.
Хищниците често са движени от импулси или казват, че не са могли да се овладеят, но за извършеното от тях няма извинения. Ако изобщо се опитат да си дадат някаква самооценка, ще го направят само за да усъвършенстват хищническите си методи. Никога не очаквайте от тях да се замислят как да се променят към по-добро. Това няма да се случи.
Думи, описващи хищника
Това са нецензурираните думи на жертвите. Забележете колко сходни са някои думи с тези, описващи нарцистичната личност (вж. Глава 1):
— ненормален, насилник, агресивен, безцелен, неморален, животно, антисоциален, арогантен, красноречив, лош, гадняр, лошо момче, варварин, копеле, звяр, измамен, унижаващ, войнствен, объркващ, бандит, черна вдовица, грубиян, измамник, насилник, пресметлив, коравосърдечен, харизматичен, чаровен, лъжец, хитър, студен, хладнокръвен, измамник, омайник, съучастник, надменен, контролиращ, корумпиран, корумпиращ, подлец, зловещ, престъпник, груб, жесток, хитър, опасен, измамен, лъжлив, дегенерат, хулиган, унижаващ, извратен, умопобъркан, разрушителен, дяволски, гадина, притесняващ, неприятен, отвратителен, нечестен, лукав, разрушителен, доминиращ, егоцентричен, наелектризиращ, празен, зъл, експлоататор, подпалвач, измамник, мошеник, гангстер, жиголо, повърхностен, безбожник, грандоман, мошеник, не изпитва вина, прибързан, безсърдечен, идващ от ада, ужасен, враждебен, неморален, самозванец, импулсивен, не се вписва, нетактичен, непоправим, непристоен, безразличен, неверен, нечовешки, безмилостен, луд, ненаситен, нечувствителен, неискрен, напрегнат, интересен, заплашителен, безотговорен, гневлив, дразнещ, убиец, клептоман, крадлив, закононарушител, развратен, пиявица, лъжец, нелюбящ, безскрупулен, злонамерен, манипулативен, подъл, неуловим, омайващ, бандит, чудовище, на настроения, тормозител, нарцистичен, номад, пословичен, отровен, неприятен, странен, паразит, паразитен, педофил, перверзен, придирчив, сводник, играч, обсебващ, хищник, хищнически, раздразнителен, развратен, кукловод, бързак, изнасилвач, рискуващ, обирджия, боклук, груб, разрушителен, садист, садистичен, саркастичен, дивак, плашещ, съблазнител, съблазнителен, егоцентричен, егоист, плитък, променлив, лайно, хлъзгав, невъзмутим, повърхностен, нетактичен, темпераментен, крадлив, търсач на силни усещания, мутра, токсичен, извратен, двуличен, тиранин, безразличен, на който не може да се разчита, безчувствен, необуздан, равнодушен, ненадежден, безскрупулен, бездушен, недостоверен, вандал, противен, отмъстителен, агресивен, избухлив, вулгарен, порочен, див, хитрец.