Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Kant e l’ornitorinco, 1997 (Пълни авторски права)
- Превод от италиански
- Ина Кирякова, 2004 (Пълни авторски права)
- Форма
- Научен текст
- Жанр
-
- Езикознание
- Епистемология
- Логика
- Монография
- Постструктурализъм
- Семиотика
- Съвременна философия (XX-XXI в.)
- Философия
- Характеристика
- Оценка
- няма
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- NomaD (2020 г.)
Издание:
Автор: Умберто Еко
Заглавие: Кант и птицечовката
Преводач: Ина Кирякова
Година на превод: 2004
Език, от който е преведено: италиански
Издание: първо
Издател: Дом на науките за човека и обществото
Град на издателя: София
Година на издаване: 2004
Тип: монография
Националност: италианска
Редактор: Кристиан Банков
Художник: Веселин Праматаров
ISBN: ISBN 954-9567-19-2
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/7883
История
- — Добавяне
3.2. Перцепция и семиозис
Проблемът за перцептивния семиозис вече беше засегнат в 2. Разбира се, този, който разглежда нещата в духа на Пърс, може да сметне за противно (и дори „империалистическо“) това понятие, защото, ако се приеме, че има семиозис в самата перцепция, става трудно да се разграничава между перцепция и означаване.[4] Видяхме, че и за Хусерл да се възприеме нещо като червено и да се назове нещо като червено, би трябвало да бъде един и същи процес, но този процес би могъл да има различни фази. Между това, една котка да се възприеме като котка, да се назове като котка или да се посочи като указателен знак за всички котки, няма ли да има един скок, едно раздалечаване (най-малкото едно преминаване от terminus a quo към terminus ad quem)?
Можем ли да откъснем явлението на семиозиса от идеята за знак? Сигурно е, че когато се казва, че пушекът е знак за огъня, този пушек, който се вижда, още не е знак; дори ако се приеме подходът на стоиците, пушекът става знак на огъня не в момента, в който се забележи, а в момента, в който се реши, че изразява нещо друго, и за да се премине към този момент, трябва да се излезе от непосредствеността на перцепцията и да се изрази нашият опит с пропозиции, превръщайки го в антецедент на семиозисна инференция: (1) има пушек, (2) ако има пушек, (3) тогава има огън. Преминаването от (2) към (3) е материя на инференция, изразена с пропозиции; докато (1) е материя на перцепция.
Перцептивният семиозис обаче не се развива, когато нещо изразява нещо друго, а когато от нещо се стига чрез инференциален процес до произнасянето на перцептивно съждение за това същото нещо и не за друго.[5]
Все пак нека предположим, че човек, който не знае почти никак английски език, но е свикнал да вижда английски заглавия, имена или фрази върху дискове, картички и разни кутии, получава един факс, в който — както често се случва — има разместени или объркани редове и нечетливи букви. Да допуснем (обозначавайки с X нечетливите букви), че човекът се опита да прочете „Xappy neX Xear“. Дори да не знае значението на думите, този човек си спомня, че е виждал изрази като happy, new и year и предполага, че факсът е трябвало да предаде именно тези изрази. Следователно той ще е направил инференции само по графичната форма на термините, по това, което е на листа (план на изразяването), а не по това, което думите са изразявали (за което ще трябва да отвори после речник).
Следователно, което и да било явление, за да може да се разбере като знак на нещо друго и от дадена гледна точка, трябва преди всичко да бъде сетивно възприето. Фактът, че перцепцията може да има успех именно защото сме ориентирани от хипотезата, че явлението може да бъде разбирано като знак (в противен случай не бихме обръщали внимание на известно поле от стимули), не премахва проблема за това как го възприемаме.[6]
Когато феноменологичната традиция говори за „перцептивно значение“, тя разбира нещо, което по право предхожда създаването на значението като съдържание на един израз; и все пак (вж. Трактат по обща семиотика 3.3), ако аз съзра в мрака неясна форма на животно, успехът на перцепцията (на съждението: „Това е куче“) се осигурява от една когнитивна схема, нещо, което вече познавам за кучето и което може да бъде с пълно право смятано като част от съдържанието, което придавам обикновено на думата „куче“. В този случай аз ще съм направил инференция: построил съм хипотезата, че неясната форма, която съзирам в мрака, е проява[7] (ит. occorenza) на типа куче.
В примера с факса буквите -ear препращат в инференциалния процес към това y, което позволяват да се предположи. Човекът в нашия пример притежава (чисто графично) познание поне за една английска дума, която може да завършва с тези букви, и предполага следователно, че -ear е (непълна) проява от лексикалния тип year. Ако пък знае добре английски, ще има право също да предположи, че липсващата буква може да бъде избрана измежду b, d, g, f, h, n, p, r, t, w (с всяка от които се получава смислена английска дума), но не и измежду буквите c, i, o, q, u. Но ако разпростре инференцията върху цялата синтагма „Xappy neX Xear“, ще види, че едно решение е по-вероятно от другите, защото допуска, че целият стринг е само проява (непълна в три точки) от типа happy new year (готова фраза, силно кодифицирано изразяване на пожелание).
Тогава бихме могли да кажем, че и в един толкова елементарен процес проявата изразява типа, към който препраща. Но какво става при перцепцията на непознати обекти (например в случая с птицечовката)? Процесът определено е по-авантюристичен, това препращане се договаря чрез процеси на проба и грешка, но връзката на взаимно препращане от тип към проява се установява, когато има завършено перцептивно съждение.[8]
Ако (както се набляга в Еко, 1984, 1) базисната характеристика на семиозиса е инференцията, а еквивалентността, установена от даден код (а = б), е само склерозирала форма на семиозис, който се осъществява напълно само в субститутивните семи (т.е. в установените еквивалентности между израз и израз, както става в Морзовата азбука), ето че перцептивната инференция може да се разглежда като процес на първичен семиозис.[9]
Естествено би могло да се реши, че въпросът е изцяло номиналистичен. Ако се установи, че семиозис има само когато се появяват институционализирани знакови функции, тогава да се говори за семиозис в случая с перцепцията би било чиста метафора — и в този случай би трябвало да се каже, че така нареченият първичен семиозис е само едно предварително състояние на семиозиса. Ако така могат да се избегнат ненужните дискусии, за мен няма да е трудно да говоря за перцептивен пред-семиозис.[10] Но нещата не биха се променили чувствително, защото — както ще видим в следващата история — връзката между тази първична фаза и следващото развитие на разгърналия се в цялост семиозис не се оказва белязана от точки на прекъсване, а представлява по-скоро поредица от фази, в която предната предопределя следващата.