Метаданни
Данни
- Серия
- Архивите на НАМПД: Приключенията на Кърт Остин (9)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Devil’s Gate, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Боряна Борисова, 2013 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5 (× 6 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Клайв Къслър, Греъм Браун. Портата на дявола
Американска. Първо издание
ИК „Pro book“, София, 2013
Редактор: Албена Раленкова
Коректор: Марко Кънчев
ISBN: 978-954-2928-49-2
История
- — Добавяне
51.
Катерина Луская седеше на стол в малка каюта на долното ниво на жилищния блок на „Оникс“. Не знаеше кое време е, но като че ли беше вечер. Нямаше значение. Светлината в каютата без прозорци не се променяше.
Катерина се опита да се протегне, но не можа. Ръцете и краката й бяха оковани. Бе получила съвсем малко храна и вода през последните пет дни.
Тя неуспешно се опитваше да заспи, когато вратата на каютата се отвори. Андрас влезе. Беше сам. Идваше всеки ден, единственият й посетител, и винаги носеше лоши новини.
Другите учени били отведени в чужда страна и превърнати в роби. Тя бе останала, защото той я искал тук, но можел да си промени решението. Никой не я търсел. Казал на всички, че е мъртва.
И така всеки ден. Засега не беше споменал какви са плановете му за нея, но от начина, по който я гледаше и почти му потичаха лигите, тя не се съмняваше, че ще е нещо ужасно.
Обикновено го посрещаше в пълно мълчание и отказваше да отговаря на въпросите му. Предният ден бе завършил с плесница по лицето й и лишаването й от бутилката вода, която бе получила. Сега гърлото й беше пресъхнало, а в устата й нямаше слюнка. Тя дори не знаеше дали е в състояние да говори.
Андрас се изправи пред нея, носеше нова бутилка вода и я остави извън обсега й, както бе оставил ножа и ключа при Кърт.
— Да не е време за свиждане? — попита тя дрезгаво.
— О, птичката в клетка най-сетне запя.
Упорството и мълчанието не й бяха донесли нищо. Тя реши да бъде по-агресивна.
— Скоро ти ще си този в клетката. Ако някой не те убие. Американците може да искат да те арестуват, но моята страна си има други методи за справяне с агресията. Обичаме да даваме уроци на хората.
— О, да. Съвсем наясно съм с това. Ти все още си мислиш, че имате голяма мощ. Ти си като дете с неадекватна оценка за себе си — напада, за да докаже силата си.
Част от думите му беше истина.
— Това няма да те спаси — каза Катерина. — Твоите хора убиха майор Комаров, а после ти отвлече мен. Те няма да имат друг избор, освен да те нарежат на парченца, каквото и да ми направиш.
Той като че ли се трогна мъничко.
— Интересно, че използваш думата „избор“. — Придърпа стол, завъртя го с облегалката напред и седна. — Защото всички ние трябва да правим избори.
Грабна бутилката с вода, отвори капачката и отпи. После пак я сложи на земята, извън нейния обсег. Наведе се към Катерина, опрял ръце на облегалката на стола, а лицето му беше неприятно близо.
— Твоят приятел Остин например. Дадох му избор. Можеше да се спаси или да умре заедно с приятеля си. Предлагам същото на теб. Да живееш или да умреш с онези, които ще пострадат.
Тя пак мълчеше, не знаеше какво има предвид, а и все още можеше да мисли само за водата.
— Освен това — добави той с широк жест — предлагам нещо и на твоята възгордяла се нация. Шанс да ми отмъстят… или начин да възвърнат силата и предишния си престиж.
Той извади сгъваем нож от някакъв скрит джоб и натисна бутончето отстрани. Острието се изстреля за секунда. Андрас го вдигна към лицето й.
— Бих те попитал каква съдба си избираш, но думите могат да са измамни. Да видим какво ще кажат действията ти.
Грабна ръцете й, сряза въжето с ножа и отстъпи назад.
Катерина изчака секунда-две, но жаждата й надделя. Тя посегна към водата с ясното съзнание, че той вече е пил от нея. Отпи и преглътна, макар да се притесняваше, че може да прихване нещо. Струваше й огромно усилие да не изпие бутилката до дъно.
Вгледа се в Андрас, който не помръдваше, и посегна към ключа. Той пасна на оковите на краката й. Превъртя го и беше свободна.
— Пускаш ме да си ида? — попита Катерина.
— И къде ще идеш? — попита той. — На хиляди километри сме от най-близката суша. Какво ще правиш? Ще плуваш до там? Ще откраднеш лодка и ще гребеш до Гибралтар?
Засмя се. Разбира се, беше прав. Катерина нямаше къде да избяга.
— Давам ти избор — затворничка или гостенка — добави той.
— И какво трябва да направя, за да бъда гостенка? — попита тя с подозрение.
Той огледа тялото й с възхищение.
— Имаш голямо самочувствие. Наистина си… привлекателна, но ще се откажа от това удоволствие, защото има по-важни неща, които можеш да ми предложиш.
Тя беше доволна да го чуе.
— Например?
— Този кораб не е танкер, както изглежда — каза той. — Той е плаващо оръжие с невъобразима мощ. Може да унищожи балистични ракети в полет. Може да премахне цяла флотилия за секунди. Може да опустоши град, без да срути и една сграда.
Той тръгна към едно канапе, вдигна крака на него и продължи:
— Светът все още не знае за това, но скоро ще научи. А тогава ще искам да се свържеш с твоите началници в Русия, да им кажеш кой съм и да започнеш преговори за продажбата на това оръжие. Предлагам го за половин милиард долара в диаманти, оръжието на бъдещето.
Тя присви очи. Не беше сигурна за какво говори той, но имаше смътна представа.
— И защо не се свържеш ти с тях? Сигурно имаш необходимите познанства?
— О, да. И те ме познават. Но последния път им продадох нещо, което твоят приятел Остин изтръгна от ръцете им, преди да успеят да му се порадват. Страхувам се, че това е оставило лош вкус в устата им. Проблемът беше в тяхната некомпетентност, разбира се, и аз не възнамерявам да им предлагам обезщетение или извинение. Оттогава не ми вярват така, както би трябвало.
Той наистина се нуждаеше от помощта й. Вероятно не точно „нуждаеше“, а „искаше“ помощта й. Ако наистина възнамеряваше да направи това, за което говореше, присъствието й със сигурност би улеснило продажбата. Но после какво? Тя нямаше желание да участва в търговия на оръжия и не можеше да е сигурна, че ще оцелее, след като сделката бъде сключена.
Все пак трябваше да има начин да използва тази ситуация. Ако можеше да се движи свободно из кораба, това щеше да увеличи шансовете й.
— Значи очакваш да им се обадя, да им разкажа тази история и да поискам да изпратят цял камион диаманти в замяна на един стар танкер? Няма да ми повярват.
— Ти си експерт по иновативни форми за производство и пренос на енергия — каза той. — Разбираш от физика на частиците. Сигурен съм, че щом погледнеш под капака, ще успееш да ги убедиш, че онова, с което разполагам, е истинско.
Той се изправи, Катерина се надяваше на това. Нямаше представа какво ще последва, но трябваше първо да излезе от каютата.
— Ще ме разведеш из кораба? — попита тя.
— Ще ти покажа стоката — каза той и се усмихна. — Те ще са много впечатлени от откритието на своя млад агент.
— А когато всичко приключи?
— Ти вървиш с кораба — каза той. — Ще се върнеш с плячката в Мурманск като истински герой.
Тя не вярваше и на една негова дума. Твърде хубаво беше, за да е истина. Но засега не възнамеряваше да показва недоверието си.
— А твоите приятели африканците? — попита. Беше чула спора на яхтата и името Джема. — Те няма ли да се ядосат?
Той се ухили.
— По-умна си, отколкото предполагах. Защо според теб застрелях онзи мъж на яхтата и го оставих да се носи по водата? Защото ме е ядосал? Не. Защото той щеше да заведе американците до Джема. И вече го е направил. Американски самолетоносачи са тръгнали натам. Те ще се заемат с него, а аз ще направя моята демонстрация. След това той ще е твърде зает с варварите пред крепостните си стени, за да може да направи нещо друго, освен да ми помаха за сбогом.
Тя грабна бутилката с водата и отпи. После заговори:
— Ще погледна и ако казваш истината, ще говоря с тях. И вероятно ще успея да изтъргувам тази вода за нещо по-приятно, например вино.
Съмняваше се, че той ще се хване на промяната в поведението й, но беше видяла как я гледа. Щеше да направи всичко по силите си да го извади от равновесие.