Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Sharky’s Machine, 1978 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Иван Коларов, 1997 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,8 (× 12 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и допълнителна корекция
- hammster (2013 г.)
- Начална корекция
- Дими Пенчев (2012 г.)
Издание:
Уилям Дийл. Машината на Шарки
Американска, първо издание
© Delacorte Press/New York
© Иван Коларов, превод, 1994
© „Megachrom“ — Петър Христов, оформление на корица, 1997
Редактор: Ани Николова
Компютърна обработка: ИК „БАРД“ ООД Линче Шопова
Формат 84/108/32
Печатни коли 24
ИК „БАРД“ 1997
История
- — Добавяне
20
По радиостанцията Шарки бе оставил съобщение в центъра за Фриско да се срещнат на „Пийчтрий“ в една пицария, на име „Франкос“. Двамата с Ливингстън не се наложи да чакат и десет минути, когато Фриско пристигна, сумтейки, все така недоволен, както и сутринта. Лейтенантът се срути в сепарето заедно с тях и отпрати с жест сервитьора.
— Вече съм излял толкоз кафе в корема си, че и да искам не мога да ям — каза той. — Какви са ви новините?
Ливингстън ядеше сандвич „Подводница“ и без да поглежда нагоре, каза:
— Искахме само да ти кажем здрасти. Решихме, че сигурно ти е мъчно за нас.
— Нещо ново при теб? — запита Шарки, докато се съсредоточаваше върху голямото си парче пица, по което само шоколадов сироп нямаше.
Лейтенантът се усмихна гордо:
— Е, и аз извадих нещо. Имах късмет, както Папа снощи. Кени Боутри, дежурният по условните от федералния затвор, има човек, който пасва с описанието на трупа от сметището. Излежал е над трийсет години в дранголника в Левенсуърт. Излязъл през октомври, обадил се веднъж и Кени повече не го видял.
Шарки отхапа нов залък от пицата.
— Името му е Коригън, нали? — каза той с пълна уста.
— Дявол да ви вземе! — викна Фриско. — Вече започвам да получавам комплекси.
Ливингстън плъзна по масата снимката на Скарди пред Фриско.
— Този е ударил Коригън и Домино.
Фриско погледна снимката и се отдръпна смаян назад.
— Но това е Анджело Скарди!
— Доста добре, Барни — каза Ливингстън.
Фриско гледаше в снимката, без да вярва на очите си.
— Анджело Скарди? — повтори той.
— Няма съмнение, Барни — кимна Шарки. — Имаме потвърждение за отпечатъците. — После той се наведе над масата и тихо разказа на Фриско за Скарди, за операция „Стич“ и за Коригън. Фриско слушаше, без да продума, и накрая се облегна назад в стола си.
— И каква е вашата хипотеза? — запита той.
— Според нас двамата с Арч, Скарди е замислил цялата операция от самото начало и някой друг я е довършил през войната в Италия, като след това е натопил Коригън.
— Като например…
— Може би този Ла Волте — каза Шарки. — Чуй, Скарди е живял в същия район от 1930-а до 1935-а. И Скарди е единственият човек, който изобщо някога се е срещал с Ла Волте лице в лице. Мартланд казва, че Скарди го е познавал само под псевдонима му, но аз мисля, че това са глупости. Смятам, че Скарди го е познавал още от едно време. Мисля, че е имало уговорка от самото начало Ла Волте да удари отряда, когато златото пристигне. Скарди организира всичко, после за по-сигурно се разболява и се връща в Щатите. Така излиза от кръга на заподозрените и остава на три хиляди мили от мястото на играта — не е ли това едно идеално алиби? После двамата с Ла Волте си поделят злато за четири милиона.
— Не е зле — каза Фриско. — Но не можем да тръгнем да се перчим отсега. Скарди трябва да ни влезе в прангите. А има и още празни места за запълване.
— Какви например? — запита Ливингстън.
— Например, защо Скарди е дошъл тук? И защо е очистил Домино? Какво е търсил Коригън тук? Прекарва трийсет години в Левенсуърт, излиза и взема първия автобус на юг и идва право в Атланта. Не е търсил Скарди, защото Скарди по това време е бил още в Небраска.
— Точно така — каза Шарки. — Което значи, че Коригън е преследвал някой друг и този някой е извикал Скарди, за да му види сметката.
— И ти мислиш, че той е преследвал Ла Волте? — попита Фриско.
— Какво по дяволите ще търси един италиански партизанин в Атланта? — запита Ливингстън.
Фриско сви рамене.
— Тук става въпрос за работи отпреди трийсет години. Исусе Христе, за трийсет години човек се ражда, пораства, изучава се, жени се, оплешивява, раждат му се едно-две деца, а може и къща да си купи. Щом като може да направи всичко това, със сигурност може и да скочи на един самолет за Атланта.
— Който и да е той, Скарди ще може да ни заведе до него — каза Шарки.
— Точно така — каза Фриско. — Но от този момент трябва да почнем да пипаме с копринени ръкавици. В крайна сметка трябва да спипаме Скарди с нови улики и да го свържем с Ла Волте или който там е произнесъл присъдата на Коригън. Ако не направим това, знаете какво ще стане. Проклетият прокурор получава случая на тепсия, което е все едно да изпуснеш диамант в помийна яма. Ако не успеем да съберем железни доказателства срещу тази банда, Хенсън ще ни прецака. Той е правен кретен, не забравяйте. На него и да му подкупим съдебните заседатели пак може успее да изгуби делото.
— Да видим какво имаме засега — продължи Фриско. — Това, че Скарди е бил в апартамента на Джаковиц, не му слага пушка в ръцете пред вратата на Домино. А не можем и да го свържем с този Ла Волте, или който е там съучастникът му. Едно е да ги знаем тези работи, друго е да можем да ги докажем.
— Значи трябва някак си да свържем Домино със Скарди — каза Шарки.
— Което е едно голямо „някак си“ — допълни Ливингстън.
— Добре, аз ще поемам към апартамента на Домино — каза Шарки. — Запечатан е от убийството. Може би там има нещо — бележник, адрес, писмо — нещо, което да ни доближи до съучастника на Скарди.
— Добре. Папа още е по петите на Обущаря. Твоят приятел Ейбръмс най-сетне успя да си иде вкъщи да дремне. Каза, че към шест часа ще е в лабораторията си. А ти, Арч?
Ливингстън се облегна назад в сепарето и се ухили.
— Ще направя най-доброто нещо за момента — каза той. — Ще си отида вкъщи и ще поспя няколко часа, защото в противен случай Шарки ще се разхожда със сомнамбул довечера.