Метаданни
Данни
- Серия
- Професор Томаш Нороня (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- A Formula de Deus, 2006 (Пълни авторски права)
- Превод от португалски
- Йорданка Велинова ду Насименто, 2010 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5 (× 43 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- Syndicate (2013)
- Разпознаване и корекция
- Egesihora (2014)
- Допълнителна корекция
- moosehead (2019)
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2021)
Издание:
Жозе Родригеш душ Сантуш. Божията формула
Португалска. Първо издание
ИК „Хермес“, София, 2010
Художествено оформление на корицата — Георги Атанасов Станков
Отговорен редактор — Даниела Атанасова
Стилов редактор — Димитрина Ковалакова
Компютърна обработка — Ана Андонова
Коректор — Здравка Петрова
ISBN: 978-954-26-0867-7
История
- — Добавяне
- — Корекция на правописни и граматически грешки, номерацията на главите, слепени параграфи и др.
- — Корекция
Послепис
Когато през 1973 г. астрофизикът Брандън Картър предложил Антропния принцип, част от научната общност потънала в разгорещени дебати за мястото на човечеството във Вселената и крайната цел на неговото съществуване. След като Вселената е фино настроена, за да ни създаде, дали имаме някаква специална мисия в нея? Кой ни е възложил тази мисия? И каква все пак е тя?
Учените след Коперник повярвали, че съществуването на човешките същества е без значение за Космоса като цяло и тази идея владее научната мисъл оттогава до наши дни. Но през тридесетте години Артър Едингтън и Пол Дирак констатирали неочаквани съвпадения покрай едно число с огромна величина, което започнало да се появява в най-различен контекст от космологията до квантовата физика: странното число 10 на 40-та.
С времето били открити нови съвпадения. Установено било, че природните константи би трябвало да имат строго определени стойности, за да може Вселената да е такава, каквато е. Станало ясно, че би трябвало да има контрол над разширяването на Вселената до най-незначителното по обем тяло, за да се постигне чудото на удивителното равновесие, което прави възможно нашето съществуване. Откритията ставали все повече и повече. Учените разбрали, че структурите и процесите, имащи значение за развитието на живота, като появата на звезди, подобни на Слънцето, или процесът на образуване на въглерод, зависят от уникална поредица от малко вероятни последователни събития.
Какво е значението на тези открития? Първият извод е, че Вселената е устроена така, че да направи възможни възникването и еволюцията на живота. Но този извод води неизбежно до един фундаментален философски въпрос — какъв е замисълът в сътворението на Вселената.
В противовес на явното заключение, което би могло да се направи от тези открития, много учени защитават тезата, че нашата вселена е само една от милионите вселени, всяка от които има различни стойности на физическите константи, което означава, че почти всички са лишени от живот. В такъв случай фактът, че нашата вселена е така устроена, че да произвежда живот, е просто уникален шанс. Проблемът на тази позиция е, че не се основава на наблюдение или откритие. Никой никога не е съзрял и най-малката следа от съществуването на други вселени, да не говорим за различните стойности на природните константи. С други думи, хипотезата за мултивселените почива тъкмо на онова, което науката най-силно критикува в ненаучното мислене — вярата.
Може ли да се каже същото и по отношение на основната теза на този роман? Идеята за циклична вселена, пулсираща между Големия взрив и Големия срив, е в основата на различни религиозно-мистични космологии, но в научната област тя е лансирана за пръв път от Александър Фридман и доразвита от Томас Голд и Джон Уилър, независимо един от друг. Тази теория зависи, разбира се, от една основна предпоставка: Вселената ще загине не от Топлинна смърт, а в апокалипсиса на Големия срив. Наблюдаваното ускорение в разширяването на Вселената води до извода за Топлинна смърт, но имаме силни основания да вярваме, че това ускорение е временно и че остава в сила прогнозата за Големия срив.
Вярно е, че в този роман се разглежда една още по-смела хипотеза, която се основава на предположението за циклична вселена и отива още по-далече. Става въпрос за възможността Вселената да е организирана така, че да създава живот, без при това животът да е самоцел, а само средство за възникване и еволюция на интелекта и съзнанието, които, от своя страна, да се превърнат в инструменти за осъществяването на крайната цел на Вселената: сътворяване на Бог. В такъв случай Вселената би могла да се разглежда като огромна циклична програма, създадена от интелекта на предходната вселена, чиято цел е да гарантира завръщането му в следващата вселена.
Макар и спекулативна, хипотезата за пулсиращата вселена е в съответствие с някои съвременни научни открития. Разбира се, няма никакво доказателство за съществуването на друга вселена преди нашата, загинала в Големия срив. Дори и да са съществували други вселени, което не е изключено, факт е, че Големият взрив е заличил всички следи. Следите от последната Омега са били изтрити от нашата Алфа. Но факт е, че нещо е предизвикало Големия взрив. Все още не знаем какво. Следователно говорим само за една възможност, но възможност, която макар и метафизична, се основава на лансирана от физиката хипотеза.
На всички онези, които се съмняват в научните основи на тази хипотеза, предлагам да направят справка в библиографията, която съм използвал за отстояване на главната теза в романа. По въпросите, свързани с Антропния принцип и разпространението на интелекта из Космоса, ми бяха необходими «Антропният космологичен принцип» от Джон Бароу и Франк Типлър; «Физика на безсмъртието» от Франк Типлър; «Физическите константи в природата» от Джон Бароу; «Случайната вселена» от Пол Дейвис. За заключенията в измисления Die Gottesformel се базирах на «Науката на Бога» от Джералд Шрьодер. За обща научна информация, както и за някои научни подробности, засегнати в този роман, са ползвани предимно «Теории за вселената» от Гари Морин; «Вселената» от Мартин Рийс; «Смисълът на относителността» от Алберт Айнщайн; «Еволюция на физиката» от Алберт Айнщайн и Леополд Инфелд; «Физични принципи на квантовата теория» и «Природата в съвременната физика» от Вернер Хайзенберг; «Хаос» от Джеймс Глик; «Природата на хаоса» от Едуард Лоренц; «Въведение в хаоса» от Зиаудин Сардар и Ивона Абрамс; «Хаос и Хармония» от Трин Ксуан Туан; «Хаосът и нелинейната динамика» от Роберт Хилборн; «Синк» от Стивън Строгац; «Божието съзнание и Бог в модерната физика» от Пол Дейвис; «Дао на физиката» от Фритьоф Капра; «Увод във времето» от Крейг Календър и Ралф Едни; «Кратка история на почти всичко» от Бил Брайсън; «Пет уравнения, които промениха света» от Майкъл Гийен и «Как да повярваме» от Майкъл Шермер.
Изразявам благодарност на Карлуш Фиоляиш и Жоао Кейро, преподаватели по физика и математика в Университета в Коимбра, за научната редакция на този роман — ако има някаква грешка, тя по никакъв начин не се дължи на тях, а на моя прословут инат; задължен съм на Самтен, моя водач в Тибет; на моя редактор Гилиерме Валенте за неговата всеотдайност и разбира се, на Флорбела, както винаги, моят първи читател и основен критик.