Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- East of Eden, 1952 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Кръстан Дянков, 1986 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,7 (× 344 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- elli (2008)
- Допълнителна корекция
- BHorse (2008)
- Допълнителна корекция
- Диан Жон (2013 г.)
Издание:
Джон Стайнбек. На изток от Рая
Роман. Първо издание
Народна култура, София, 1986
679 с.
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от fbinnzhivko)
- — Корекции от Диан Жон
Статия
По-долу е показана статията за На изток от рая от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
![]() | Тази статия се нуждае от подобрение. Необходимо е: форматиране. Ако желаете да помогнете на Уикипедия, използвайте опцията редактиране в горното меню над статията, за да нанесете нужните корекции. |
На изток от рая | |
East of Eden | |
![]() | |
Автор | Джон Стайнбек |
---|---|
Първо издание | 1952 г. САЩ |
Издателство | The Viking Press |
Оригинален език | английски |
Жанр | роман |
ISBN | ISBN 9547331434 |
На изток от рая в Общомедия |
„На изток от рая“ (на английски: „East of Eden“) е роман от Джон Стайнбек, публикуван през септември 1952 г.
Джон Стайнбек се връща в Салинас през 1948 г.и започва да работи върху романа „На изток от рая“. Той смята че това ще е най-значителното му произведение. Книгата е завършена през 1951 г. и на следващата година Viking Press я публикува. През ноември 1952 г. е бестселър #1 в раздела за художествена литература.
Този мащабен и увлекателен философски роман и неговото заглавие са повлияни в значителна степен от библейската легенда за Каин и Авел – тази за първото братоубийство. В романа се показва постоянната борба между доброто и злото, силата и слабостта, любовта и омразата, красотата и грозотата. Действието се развива в рамките на петдесетишестгодишна хроника (от 1862 до 1918 г.), описваща три поколения от две фамилии. В романа има много биографични моменти от рода на Стайнбек. Според самия автор книгата е резултат от 11 години мисловна бременност; една година непрекъснато писане; 300 молитви; около 36 топа хартия; 350 000 думи (преди съкращенията) и много твърд мазол на средния пръст на дясната му ръка.
„На изток от рая“ е екранизиран от Елия Казан и е пуснат по екраните през 1955 г. На български романът е преведен от Кръстан Дянков.
Външни препратки
- „На изток от рая“ на сайта
„Моята библиотека“ – Пълен текст на български език.
- Стайнбек, Джон. На изток от рая. ИК „Прозорец“, 2000. ISBN 9547331434.
Глава 26
1
Във влака, който го връщаше от Салинас в Кинг Сити, Адам Траск се намираше в някаква мъглявина от неясни очертания, звуци и багри. Не беше в състояние да проследи каквато и да било мисъл в главата си.
Сигурен съм, че в човешкото съзнание съществуват способи, чрез които в тъмните му дълбини се разглеждат, отхвърлят или приемат всякакви въпроси. Подобна дейност понякога задейства възможности, каквито човек не знае, че притежава. Колко често заспиваме тревожни, изпълнени с болка, без да съзнаваме каква е била причината за това състояние, а на сутринта пред нас е ясно, откриват се нови посоки и това е може би резултат от тези скрити разсъждения. Има пробуждания, когато в кръвта ни клокочи възторг, стомахът и гърдите са изопнати и наситени с радост, а мисълта с нищо не подсказва какво е било оправданието или причината.
Погребението на Самуел и разговорът с Кейт би трябвало да натъжат и огорчат Адам, но това не стана. От мрачното вълнение бе израсло въодушевление. Чувстваше се млад, свободен, пропит от ненаситна празничност. Вместо да отиде направо в хана, където бе оставил коня и двуколката си, отправи се към новия гараж на Уил Хамилтън. Свари го да седи в остъклената си канцелария, откъдето следеше работата на монтьорите си, без да чува грохота на работилницата. Коремът на Уил бе започнал богато да расте. Тъкмо преглеждаше една реклама за пури, внасяни направо и често от Куба. Смяташе, че тъжи за починалия си баща, но не беше така. Имаше само някакви дребни неприятности с Том, който от погребението бе заминал за Сан Франциско. Струваше му се, че е много по-достойно да потънеш в работа, каквото бе неговото намерение, а не в алкохол, както вероятно бе постъпил Том.
С влизането на Адам вдигна поглед и му направи знак с ръка да се настани в един от големите кожени фотьойли, поставени, за да приспиват клиентите, щом видят размера на сметката, която трябва да платят. Адам седна.
— Не помня предадох ли ти своите съболезнования.
— Лоша работа — рече Уил. — Ти беше ли на погребението?
— Бях — каза Адам. — Не знам известно ли ти е какво изпитвах към баща ти. Научи ме на неща, които никога няма да забравя.
— Всички го уважаваха — каза Уил. — На гробищата имаше повече от двеста души. Представи си, над двеста души!
— Такъв човек не може истински да умре — рече Адам, комуто откритието току-що бе дошло. — Не мога да си представя, че е умрял. Сега ми се струва още по-жив отпреди.
— Вярно е — съгласи се Уил, за когото не беше вярно. За Уил Самуел си бе мъртъв и толкова.
— Спомням си какво казваше — продължи Адам. — Когато го е казвал, не съм слушал внимателно, но сега нещата се връщат и сякаш го виждам, като говори.
— Вярно е — повтори Уил. — И аз си мислех същото. Прибираш ли се горе?
— Да. Но реших да намина, намислил съм да купя автомобил.
Отношението на Уил едва забележимо се промени, обзе го невидима бдителност.
— Бях готов да се закълна, че ти си последният човек в долината, който би си купил автомобил — подхвърли той и с полупритворени очи зачака отзвука у Адам.
— Струва ми се, заслужил съм си го — засмя се Адам. — И сигурно баща ти е виновен за тази промяна.
— Как по-точно?
— Да знаех, да ти го обясня! Както и да е, дай да поговорим за автомобила.
— Веднага ще ти разкрия цялата картина — рече Уил.
— Истината е, че едва смогвам да доставя достатъчно коли за всички поръчки. Няма какво, цял списък от желаещи.
— Така ли? Ами значи трябва да впишеш и мене.
— С удоволствие, мистър Траск, но… — Уил се поколеба.
— Но ти беше толкова близък на семейството, че… виж к’во, ако някой се откаже, веднага отиваш по-напред в списъка.
— Много любезно от твоя страна — каза Адам.
— А как ще искаш да уредим въпроса?
— Тоест?
— Ами мога да ти уредя да го изплащаш на месечни вноски.
— Така не излиза ли по-скъпо?
— Разбира се, има лихва, както и такса за доставката. Някои смятат, че е по-удобно.
— Мисля да платя в брой — каза Адам. — Няма смисъл да се протака.
— Малцина мислят така — захили се Уил. — И освен туй ще дойде ден, когато от продажбата в брой ще мина в загуба.
— За това изобщо не се досетих — рече Адам. — Нали все пак ще ме запишеш в списъка?
Уил се наведе към него.
— Мистър Траск, ще те пиша пръв. Ще получиш първия автомобил, който пристигне.
— Благодаря ти.
— Моля ти се, щом е за тебе…
— Държи ли се майка ти? — попита Адам.
Уил се облегна назад и на лицето му грейна предана усмивка.
— Забележителна жена е тя — каза той. — Като канара! Помня какви тежки времена сме преживели, никак не бяха малко. Баща ми не беше особено нагодлив човек. Или ще се носи в облаците, или ще се зарови в някоя книга. Всъщност майка ми беше тази, която ни обединяваше и която не допусна Хамилтънови да постъпят в бедняшкия приют.
— Чудесна жена! — каза Адам.
— Не само чудесна. Силна. Стъпила с двата крака на земята, като мощен стълб. Ти не отиде ли при Олив след погребението?
— Не, не отидох.
— Дойдоха повече от сто души. И майка ми опече за всички кокошки, та никой да не остане гладен.
— Не думай!
— Няма какво, така беше. И като си помислиш, че покойникът е собственият й съпруг!
— Забележителна жена! — Адам повтори думите на Уил.
— И практична. Знае си, че трябва всички да нахрани, и ги нахрани.
— Вярвам, че ще се оправи, все пак голяма загуба е за нея.
— Ще се оправи! — потвърди Уил. — И всички ни ще надживее, такава дребничка, каквато я гледаш.
Подкарал обратно към ранчото си, Адам установи, че забелязва неща, които с години не бе виждал. Видя дивите цветя в гъстата трева, видя червените крави по планинските склонове катереха се по леснодостъпните пътеки и пасяха в движение. Като наближи своята земя, Адам изпита такова внезапна и остро задоволство, че се залови да го разнищи. Ненадейно се хвана, че повтаря на глас в ритъма на клопащите конски копита: „Свободен, свободен! Тревогата свърши! Свободен! Без нея! Най-сетне без нея! О, Боже велики! Свободен!“
Протегна ръка и обра сребристосивите листа на поникналия покрай пътя градински чай. Пръстите му залепнаха от сока помириса острия пронизващ аромат и го вдъхна дълбоко в дробовете си. Беше доволен, че се прибира у дома. Дощя му се да види дали за двата дни, в които го е нямало, близнаците не са порасли. Дощя му се да ги види.
— Аз съм свободен, нея вече я няма! — пропя той.
2
Ли се показа от къщата да посрещне Адам и застана до главата на коня, докато Адам се смъкне от двуколката.
— Как са момчетата? — заинтересува се Адам.
— Отлично. Направих им лъкове и стрели и слязоха на реката да бият зайци. Само дето не съм приготвил пещта.
— Тук всичко наред ли е?
Ли го изгледа с любопитство, за малко да възкликне, но се отказа.
— Как мина погребението?
— Много народ — рече Адам. — Имал е стотици приятели. Главата ми и сега не може да побере, че го няма.
— Моят народ погребва мъртъвците с тъпани, наоколо разхвърлят книжни ленти за заблуда на демоните и вместо цветя на гроба поставят печени прасенца. Ние сме народ, който си угажда, и винаги сме малко гладни. Освен това нашите демони не са от най-хитрите, можем да ги надхитряваме. А това вече е някакъв напредък.
— Мен ако питаш, на Самуел именно такова погребение щеше да му допадне — каза Адам. — Щеше да му е интересно. — Забеляза, че Ли го е зяпнал. — Отведи коня, Ли, и ела да запариш малко чай. Искам да си поприказваме.
Адам влезе в къщата и съблече черното одеяние. Усети сладостната, но сега отвратителна миризма на ром, която се отделяше от него. Смъкна от себе си всичко, взе гъбата и натри кожата си с яйчен сапун, да прогони от порите си тази смрад. Навлече чиста синя риза и гащеризон, пран, додето омекне, бледосин, почти избелял на коленете. Обръсна се бавно и тъкмо бе сресал коси, от кухнята се разнесе подрънкването на Ли около печката. Мина във всекидневната. Пред големия му стол Ли бе поставил на масата чаша и захарница. Адам погледна пердетата на цветя — от дълго пране цветовете бяха вече избелели. Чергите се бяха протрили, през линолеума в хола минаваше кафеникава пътека. Всичко това бе ново за него. Когато Ли внесе чайника, Адам рече:
— Ли, вземи си и ти една чаша. И ако ти е останало от онова питие, мога да близна малко. Снощи се напих.
— Вие пиян? — учуди се Ли. — Не мога да повярвам.
— Да, ама се напих. Тъкмо за това искам да ти разкажа. Видях, че ме наблюдаваш.
— Видяхте? — попита Ли и отиде в кухнята да си донесе чашата, стъклени чаши и камениновото шише с китайската ракия. Като се върна, поясни: — Опитвал съм я през последните години само с вас и с мистър Хамилтън.
— С нея ли кръстихме близнаците?
— Да, с нея. — Ли наля кипящия зелен чай. А когато Адам сложи в чашата си две лъжички захар, намръщи се.
Адам разбърка чая, следейки захарните кристалчета, които се стапяха в течността.
— Отидох да я видя — каза той.
— Помислих си го — призна Ли. — Впрочем не виждам как е могъл един мъж да чака толкоз време.
— Може да не съм бил мъж.
— И това ми мина през ума. Как е тя?
— Не го разбирам — бавно каза Адам. — Просто не вярвам, че на света може да има подобно същество.
— На вас, хората от Запада, това ви е лошото, че нямате демони, с които да си обяснявате нещата. След това ли се напихте?
— Не, преди и по време. Изглежда, ми трябваше за кураж.
— Но сега нищо ви няма.
— Нищо ми няма — съгласи се Адам. — За това искам да си поговорим. — Помълча и тъжно добави: — Ако беше по това време миналата година, щях да хукна за разговор със Сам Хамилтън.
— Изглежда, и у двама ни е останало по нещо от него — каза Ли. — Навярно това именно е безсмъртието.
— Сякаш се пробудих от някакъв сън — продължи Адам. — Очите ми се проясниха по необясним начин. От гърба ми падна огромен товар.
— Дори си служите с изрази, каквито би употребил мистър Хамилтън. Ще си изградя цяла теория за безсмъртните си роднини.
Адам пресуши чашата с черното питие и облиза устни.
— Сега съм свободен. И трябва някому да го кажа. Сега мога вече да живея със синовете си. Мога дори и за жена да помисля. Знаеш ли какво значи това?
— Да, знам. То се вижда и в очите ви, и в стойката ви. За такива неща човек не може да лъже. А момчетата ще ви се харесат и това зная.
— Поне ще си позволя да опитам. Ще ми капнеш ли още малко от шишето и още малко чай?
Ли му наля чай и вдигна чашата си. Адам продължи:
— Не разбирам как не си париш устата, като го пиеш толкова горещ.
Ли вътрешно се усмихна. Докато го гледаше, Адам проумя, че Ли вече не е млад човек. Кожата по страните му бе изопната и лъщеше като полирана. Околоочията му възпалени червенееха. Ли изучаваше тънката като мидена черупка чаша в ръката си и спомените му го караха да се усмихва.
— Може би сега, като сте свободен, ще освободите и мен.
— Какво значи това?
— Не може ли да ме пуснете да си отида?
— Защо не, разбира се, можеш да си отидеш. Не си ли щастлив тук?
— Мисля, че никога няма да разбера на какво викате щастие. За нас най-съкровеното е да си доволен, което навярно е тъкмо обратното.
— Така му викай тогава. Ти не си ли доволен при нас?
— Според мен — каза Ли — никой няма да е доволен, когато знае, че са му останали много несвършени неща, на които държи.
— Ти на какво държиш?
— Как да ви кажа, за едното вече е твърде късно. Исках да си имам жена и собствени синове. Сигурно ми се е щяло да предам глупостта, която у родителите минава за мъдрост, да я наложа на безпомощните си дечица.
— Не си толкова стар.
— О, физически, струва ми се, все още мога да стана баща. Не за това мисля аз. Много сериозно съм обвързан с една безмълвна настолна лампа. Знаете ли, мистър Траск, едно време и аз имах жена. Също като вас и аз си я бях измислил, само че моята живееше единствено в мисълта ми. Беше ми добра другарка в стаичката. Аз говоря, тя ме слуша, после тя ще заговори, ще ми разкаже всички случки от следобеда на една жена. Беше много красива, съчиняваше малки кокетни шеги. Сега обаче не зная бих ли я изслушвал. А не бих желал да е тъжна и самотна. Така че първият ми проект пропада.
— А какъв беше вторият?
— За него съм разговарял с мистър Хамилтън. Искам да открия книжарница в китайския квартал на Сан Франциско. Ще живея в задното помещение, а дните ми ще бъдат изпълнени с разговори и спорове. Бих искал да продавам от ония блокчета туш с издълбани по тях дракони от времето на династията Сун[1]. Дървените им кутийки са проядени от червеи, а тушът се прави от боров дим и едно лепило, което се извлича само от кожата на диви магарета. Наглед тушът е черен, но когато рисуваш с него, внушава на очите ти, убеждава те, че съдържа всички цветове на света. Току-виж, дошъл при мен някой художник, ще поспорим за това как се рисува, ще се пазарим за цената…
— Измисляш ли си всичко това? — попита Адам.
— Не. Щом вие сте добре и сте свободен, бих желал най-сетне да притежавам такава книжарничка. В нея ми се ще и да умра.
Адам дълго не продума, разбъркваше само захарта в поизстиналия си чай. Накрая рече:
— Смешна работа. Дощя ми се да си роб, за да мога да ти откажа. Естествено, че можеш да отидеш където поискаш. Дори ще ти заема пари за книжарницата.
— О, аз парите ги имам. От доста време ги имам.
— Никога не ми е хрумвало, че можеш да си отидеш. Приемал съм те като част от дома. — Адам изправи рамене. — Не можеш ли малко да изчакаш?
— За какво?
— Искам да ми съдействаш да се сближа с момчетата. Искам да сложа имота в ред, а може да го продам или да го дам под наем. Ще ми се да знам с колко пари съм останал и какво може да се направи с тях.
— Не ми ли поставяте капан? — попита Ли. — Желанията ми вече не са тъй силни, каквито бяха. Боя се, че мога да бъда разубеден или още по-лошо — да бъда задържан, само защото зная, че някой има нужда от мен. Моля ви, гледайте да не ви трябвам! От това по-страшна въдица за самотен мъж няма.
— Самотен мъж — повтори Адам. — Щом не съм помислил за това, значи сериозно съм бил изпаднал.
— Мистър Хамилтън знаеше — каза Ли. Вдигна глава и натежалите му клепачи пропуснаха само две искрици. — Ние, китайците, се държим в ръце, не показваме какво ни е на душата. Обичах го, този мистър Хамилтън. С ваше разрешение утре бих желал да прескоча до Салинас.
— Прави каквото искаш — рече Адам. — Бог знае, за мен достатъчно си сторил.
— Искам да разхвърлям ленти против демоните — каза Ли. — И да поставя едно печено прасенце върху гроба на баща си.
Адам припряно се изправя, събори чаената си чаша, излезе и остави Ли.