Метаданни
Данни
- Включено в книгата
-
- Оригинално заглавие
- Smogovci, 1976 (Пълни авторски права)
- Превод от сърбохърватски
- Виктория Менкаджиева, 1986 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,5 (× 2 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- egersegerdes (2016)
- Корекция
- maskara (2016)
Издание:
Автор: Хървое Хитрец
Заглавие: Смоговци
Преводач: Виктория Менкаджиева
Година на превод: 1986
Език, от който е преведено: Хърватски
Издание: Първо
Издател: Държавно издателство „Отечество“
Град на издателя: София
Година на издаване: 1986
Тип: Роман
Националност: Хърватска
Печатница: ДП „Георги Димитров“
Излязла от печат: 15.07.1986
Отговорен редактор: Лилия Рачева
Редактор: Жела Георгиева
Художествен редактор: Васил Миовски
Технически редактор: Спас Спасов
Рецензент: Жела Георгиева
Художник: Панайот Гелев
Коректор: Мая Лъжева
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1828
История
- — Добавяне
Глава 22
За ужасно лошата Марина и нейния сладкиш
Вторият срок започна с умножението. Щефек (проклетникът му) кой знае откъде се беше научил да умножава и Дадо го гледаше с нескрита завист, но след два дни се случи нещо, което до такава степен погълна сина на Дългоносия, че той престана да мисли и за умножението, и за Щефек, и за всичко останало, което не се казваше МАРИНА.
Учителката представи Марина на класа и й се усмихна окуражително, което впрочем беше съвсем излишно, защото малката въобще не се смути от новата среда.
Татко й и майка й се бяха преместили от Карловац в Загреб и тя трябваше да продължи втория срок в училището на Дадо.
Беше дребна, но огън момиче. Черните й очи непрекъснато шареха натам-насам, а двете й плитки — насам-натам, и не можеше нито миг да стои мирна!
Беше всъщност ужасно палава.
Освен това не се оставяше да я закачат. Когато през първото междучасие Слона я дръпна за едната плитка, тя така силно го ритна в коляното с островърхата си обувчица, че той няколко часа не можа да се съвземе.
Дадо веднага се влюби в нея.
Даде й дъвка, а после и най-хубавия си флумастер, но тя равнодушно прибра всичко: кое в устата, кое в чантата, сякаш това си беше в реда на нещата.
— Това ли е всичко? — нахално попита тя.
Дадо й даде и две картинки. На едната имаше тигър, а на другата — делфин.
— Тия ги имам — каза Марина и му ги хвърли обратно.
Дадо пребледня от яд, а после рече:
— Моят татко прави анимационни филми.
— Много важно — отвърна момиченцето. — Моят татко пък гледа анимационни филми.
Дадо замълча, прехапа долната си устна и каза:
— Моята майка е по-хубава от твоята.
— Може — съгласи се Марина. — Но тогава твоята майка сигурно не ти е истинска майка.
— Защо?
— Защото ти си грозен.
Дадо го засърбя ръката, но се овладя.
— А ти какво си се лепнал за мене? — направо го попита тя.
Сега вече Дадо наистина се обиди и до края на часовете не си проговориха нито дума.
Но мина малко време и ухажването на Дадо отбеляза известен напредък.
Ах, тия жени…
Дадо й беше харесал още щом влезе в класната стая, но не беше редно тя да започне първа…
И така, те станаха общоизвестна двойка. На стената на Небостъргача, точно над прозорчето на парното, се появиха надписи:
ДАДО И МАРИНА СА ГАДЖЕТА
На тях това не им пречеше. Бяха непрекъснато заедно, макар че Марина живееше на „Харамбашичева“. Тя често идваше у Дадови и тъй като майката на Дадо работеше до късно следобед, а Дългоносия невинаги си беше в къщи, Марина скоро стана господар на положението. И боксерът се страхуваше от това дяволско момиче!
Един следобед се случи нещо, което още повече заздрави тяхната връзка.
Дългоносия излезе с Мацалото — и двамата имаха много тайнствен вид. Тайната се състоеше в това, че Дългоносия на всяка цена искаше да вкара Мацалото в Училището за приложни изкуства, а след това лека-полека и в Академията и те отидоха да подготвят почвата.
Така децата, както се казва, бяха „оставени сами на себе си“, а това впрочем най-много им харесва.
Сглобяваха кубчетата „Лего“, но после им омръзна и Дадо предпазливо предложи:
— Марина, хайде да си поиграем на татко и мама.
— Добре — съгласи се тя веднага. — Аз ли да започна?
— Може — каза колебливо Дадо, защото не знаеше какво ще последва.
Марина замахна и му зашлеви такъв шамар, че момчето се завъртя.
— Ти луда ли си! — викна той със сълзи в очите.
— Ами нали ти поиска да играем…
— Това не се играе така…
— У нас в къщи така се играе — отсече момиченцето.
Дадо махна с ръка.
— Глупачка — каза той.
Цупиха се известно време, а после се чу някакъв звук, също като свирката на влак, който влиза в завой.
Той идеше от корема на Дадо.
Малко по-късно се чу подобен звук, само че малко по-висок и по-пронизителен.
Той идеше от корема на Марина.
С една дума, бяха ужасно гладни.
Непоносимо гладни.
— Да отидем да хапнем хляб с масло — предложи Дадо, който не проявяваше кой знае какво въображение, когато ставаше въпрос за ядене.
— Не искам — отвърна момиченцето. — Яде ми се сладкиш…
— Яде ми се сладкиш — повтори иронично Дадо. — И на мене ми се яде сладкиш — продължи той вече съвсем сериозно, — ама откъде да го вземем?
Момиченцето го погледна презрително и каза:
— Ще си го направим.
— Ти можеш ли?
— То се знае, че мога. Ония, купешките, са истински боклук в сравнение с моите.
— Ами че направи тогава — съгласи се Дадо и устата му се напълни със слюнка.
— Добре. Ти ще ми помагаш. Дай една тава.
Дадо извади най-голямата и седна, за да види какво ще стане.
Момиченцето се качи на един стол и взе да смъква от полицата брашно, олио, сол, захар, какао и да ги хвърля надолу, а Дадо ги ловеше във въздуха.
След това Марина хвана с два пръста долната си устна и известно време остана така, потънала в дълбок размисъл, а после се залови за работа.
Наля половин литър олио, изсипа в огромния съд две кила брашно и кило захар, после посоли всичко това, прибави оцет и олио, пакетче какао, извади от хладилника десетина яйца /като счупи всяко едно в главата на Дадо, вместо в ръба на масата/, след това изстиска малко майонеза, сложи малко червен пипер, канела и карамфил и тъй като не се намери нищо друго, нямаше какво повече да добавя, а взе голямата дървена лъжица, с която майката на Дадо вадеше бельото от пералнята, разбърка сместа, завъртя ключа на печката и бутна своя шедьовър във фурната.
Около половин час гледаха през стъклото, като че ли това беше цветен телевизор, а някъде към обяд Марина реши, че сладкишът е готов и започнаха…
Умният боксер се оттегли в стаята с тихо скимтене, а те лакомо взеха да нагъват, макар че още след първите няколко хапки Дадо се опита да каже, че не е много…
— Мълчи и яж — прекъсна го рязко момиченцето. — Ако не бях аз, щеше да умреш от глад.
Дадо затвори очи и продължи.
И Марина преглъщаше с мъка, но сладко се усмихваше и мляскаше с пълните си, червени като череши устни, сякаш беше кой знае колко вкусно.
След това все пак каза:
— Стига толкова. Останалото ще го хвърлим на боклука.
Дадо си отдъхна, но все пак попита:
— Защо на боклука?
— Така, като изстине не е хубаво.
Около пет часа следобед пред училището с ужасен вой долетя линейка. В нея напъхаха две деца, две малки зелени същества, които охкаха и се държаха за коремите.