Метаданни
Данни
- Серия
- Хътън и приятели (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Once in Paris, 1998 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Цветана Генчева, 2001 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,9 (× 63 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Разпознаване и корекция
- varnam (2011)
- Допълнителна корекция и форматиране
- Xesiona (2011)
- Сканиране
- ?
Издание:
Даяна Палмър. Някога в Париж
ИК „Коломбина“, София, 2001
Редактор: Теодора Давидова
ISBN: 954–732–039–4
История
- — Добавяне
Глава седемнадесета
Бриан широко се усмихна.
— Значи затова се втурна така.
Лицето й издаваше задоволство. Защо пък не, заслужаваше го. Той се усмихна глупаво и широките му рамене се отпуснаха.
— Предполагам, че беше неизбежно. Още от онзи ден в Париж — каза разсеяно той, докато я наблюдаваше с нежна усмивка. — От мига, в който ме извади от черупката, където бях скрил сърцето си — той взе малката й длан и я погали. — Опитвах се да отида при Марго, но единственият изход бе самоубийството.
Погледна я сериозно.
— Разликата в годините ни е огромна, но бебето ще ми е гаранцията, че няма да хукнеш с първия млад мъж, който ти хване окото — добави той с шеговита усмивка.
Да не би да ревнуваше, запита се замаяна тя. Това не бе просто ревност, а и страх, че няма да успее да я задържи.
— Обичам те — призна тя. — Защо ми трябва да бягам с някого, млад или не?
Усети колко силно пръстите му я стиснаха.
— Какво каза? — попита с дрезгав шепот той.
— Казах, че те обичам до полуда, Пиърс — заяви небрежно тя. Погледна черните очи и въздъхна. — Ти не знаеш ли?
Погледът му се спусна към меката ръка, стисната в дланите му. Стисна я още по-силно.
— Всъщност, не — каза той сериозно. — Напоследък не съм ти дал много поводи да ме обичаш — той прокара пръсти между нейните и се намръщи щом ги погледна.
— А защо тогава съм с мъж, който все още е женен за покойната си съпруга? — попита тъжно тя. — Всяка жена със здрав разум вече да е избягала.
Пръстите му стиснаха нейните.
— Обичах Марго — съгласи се той. — Трябваше много време, за да преодолея мъката — той вдигна лице. — Но Тейт е прав. Той каза, че притежаваш същите качества като Марго, и че ще съм пълен глупак ако те оставя да си отидеш — усмихна й се. — Разбира се аз не го послушах. Заминах за Каспийско море и станах най-лошият кошмар за всички там. Сигурно в мига, в който са ме изпратили, са се напили от щастие, че съм се махнал.
Тя също се усмихна.
— Наистина ли?
— Щях да изхвърля Сабон през прозореца — продължи той и сви рамене. — Май невинаги получаваме това, което желаем.
Погледна я гневно.
— От днес нататък, ще идва тук само когато съм вкъщи. Точка по въпроса.
— Оказва се, че си с доста силно развито собственическо чувство — обвини го тя.
Той повдигна малката ръка към устните си и нежно я целуна.
— Няма де те деля с никого, дори и с главата на някакво си чуждо правителство.
Той погледна плика.
— Изобщо не очаквах, че ще си върне дълга, да не говорим пък че толкова бързо.
— Той буквално се къпе в петрол — напомни му тя. — Предполагам, че сега ще обнови страната си.
— Да си остане там. Има благословията ми — заяви остро Пиърс.
Бриан прецени, че това не е най-подходящият момент да му разкаже за другото обещание на Филип, свързано с детето им.
— Предполагам, че трябва да се върнеш — каза тя.
Той привлече ръката й на бедрото си и я остави там.
— Аз съм шефът — натърти той. — Не е нужно да ходя, където и да е, ако не ми е приятно.
Сърцето й подскочи.
— Ще останеш ли?
Черните му очи се плъзнаха по стройното тяло, скрито в красивия халат и се усмихна.
— За няколко години. Поне за петдесет.
Тя пое шумно въздух.
— Петдесет… години?
Пиърс кимна. Ръката му се протегна към заобленото й коремче.
— Няма да те оставя да преживееш цялата бременност с моето бебе сама. Моето бебе — повтори той, гласът му беше пълен с недоумение и удоволствие. — Никога не съм мислил за бебета.
— Трябва да дойдеш в Сорбоната с мен, за да учиш биология — пошегува се тя.
Мъжът я погледна ядосано.
— Знам как става.
Тя се изкиска срамежливо.
— Забелязах.
— Ще се грижа добре за теб — прошепна той с нежна усмивка — Цял живот — усмивката се стопи, докато милваше с много любов лицето й. — Ще имаш всичко, което пожелаеш.
Бриан усети, че в гърлото й се събира буца.
— Искам само теб. Аз също ще се грижа за теб, любими.
Той въздъхна. Погледна я с толкова нежност, че тя се изчерви. След това се наведе и целуна очите й с настойчивост.
— Бриан! — прошепна той. Отново въздъхна и я погледна жадно. Остана загледан в нея, без да продължи.
— Какво има? — попита меко тя.
Пръстите му докоснаха меките устни, без да откъсва поглед от тях. Бореше се с думите, които не искаше да изрече.
— Аз не мога… не искам да те загубя!
Гласът му пресекна.
— Любими! — тя го притегли към себе си и започна жадно да целува всяко местенце от лицето му, прегърна го, покорена от обичта си към него. Усети едрото му лице до шията си, почувства горещите сълзи и продължи да шепне нежно и да го целува безспир. — Ще направя всичко възможно, за да живея колкото и ти, но не бива никога да ме изоставяш! — прошепна през смях тя. Ръцете й се сключиха около него. — О, Пиърс, толкова много те обичам!
Ръцете му не успяха да премерят силата си, когато долови страстта в гласа й и усети нахлуващата любов. Тя усети устата му до ухото си.
— Обичам те, Бриан — прошепна на свой ред той. — Je t’aime si beaucoup!
Не само че я обичаше, но й го призна на два езика, мислеше си тя, опиянена от учудване и радост. Привлече го към себе си и затвори мокрите си очи, за да се наслади на звука на думите. Пиърс я обичаше и щяха да си имат дете. Пред тях бе целият живот. Това бе най-щастливият миг от живота на Бриан.
Образът на Марго не избледня веднага. С отминаването на месеците, докато Бриан наедряваше, а Пиърс откриваше радостта на предстоящото бащинство, призракът й бе все по-рядко част от живота им. Вече два шкафа бяха пълни с бебешки играчки, а детската стая бе снабдена с всички модерни удобства. Пиърс, заедно с Бриан, избра нова брачна халка, която да сложи на мястото на пръстена от Марго.
Всички знаеха, че Бриан е бременна, защото много преди да започне да облича широки рокли, Пиърс, сияещ от радост, бе разтръбил новината на всички.
Бебето се роди в деня, когато Филип Сабон стана регент, така че и дума не можеше да става двамата да присъстват на церемонията. Независимо, че този ден бе един от най-важните за Сабон, той успя да изпрати букет бели рози на Бриан и поздрави семейство Хътън с раждането на сина им, Едуард Лорънс.
Изтощената Бриан целуна ликуващия си съпруг, вгледан с истинско страхопочитание в мъничкото бебе, захапало лакомо гърдата й.
— Благодаря ти, че не вдигна врява заради розите — прошепна тя, надмогвайки умората.
Той се разсмя.
— Мога и да преглътна една-две рози, тъй като ни дели цял океан. О, Бриан, не е ли прекрасен? — възкликна той, докато наблюдаваше детето.
— Наистина е чудесен — съгласи се тя. Погледна мургавото лице на съпруга си и се усмихна.
Пръстчетата на бебето се свиха около един от неговите и той също се усмихна.
— А ти си мислеше, че съм прекалено млада — смъмри го тя.
— Това беше преди да разбера колко млад ще ме направиш. Какъв подарък — прошепна той и се наведе да целуне сина си по малката главичка. — Не мога да измисля толкова ценен подарък за теб.
— Той е и мой — напомни му тя. Протегна се и докосна широката уста. — Можем да си подарим дъщеря догодина.
Той сви устни и й се усмихна закачливо.
— Добре.
Бриан се разсмя. Животът бе толкова хубав. Сети се за горкия Филип, който никога няма да усети удоволствието да държи собственото си дете. Но мисълта бързо отлетя. Вече целият й свят бе отдаден на двамата й най-любими мъже в света, които бяха с нея в този момент.