Метаданни
Данни
- Серия
- Кей Скарпета (23)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Depraved Heart, 2015 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Елена Кодинова, 2016 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5 (× 1 глас)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2020)
Издание:
Автор: Патриша Корнуел
Заглавие: Покварено сърце
Преводач: Елена Кодинова
Година на превод: 2016
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: ИК „Бард“ ООД
Град на издателя: София
Година на издаване: 2016
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Алианс Принт“ ЕООД
Излязла от печат: 01.08.2016
Редактор: Иван Тотоманов
ISBN: 978-954-655-695-0
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/11712
История
- — Добавяне
6.
Единственият начин, по който можех да спра записа, беше да изключа телефона. Не се канех да го направя и в дъното на съзнанието ми се появи мисълта, че това, което се случва, може да ми излезе солено. Ако полицаите се оплачеха, че съм била през цялото време на телефона си и съм гледала филм, писала съм съобщения или бог знае какво, щеше да стане много лошо.
— От едната страна на вратата, която води към коридора, се намира личната баня на Луси. — Кари посочи с ръка, сякаш беше момиче на късмета.
Ръсти разтърси една найлонова торба, за да я отвори, и започна да я нахлузва на голите стъпала на Шанел Гилбърт.
— А новите обучаващи се агенти не се радват на подобен лукс. — Кари хвърли поглед към сценария си, след това се върна към скритата камера. Направи го няколко пъти. — Всички те имат съквартиранти. Делят общи тоалетни, огледала и душове в дъното на коридора. Но младата ранозрейка Луси не се смесва с тези по-долни жени, които до една са по-възрастни от нея, някои са завършили право и имат докторски степени. Една от тях е презвитериански свещеник. Друга е бивша кралица на красотата.
— Странна добре образована група без здрав разум, без улични умения за оцеляване и когато гледаш това… — Изречението завърши внезапно, не на място, без съмнение записът беше редактиран. — Чудя се колко от тях ще са мъртви. С Луси обичахме да правим предвиждания. Тя събираше данни за всеки обитател на своя етаж. Но не се обръщаше към никого по име. Не говореше с никого при разминаване и резервираността й правилно бе тълкувана като привилегированост и арогантност. Луси беше разглезена. Леля й Кей беше успяла да я разглези до краен предел.
Кари говореше за мен в трето лице.
Отгърна страница от сценария си.
— Цивилна тийнейджърка със специални дарби и специални връзки, в Академията на ФБР Луси се радваше на специален статус, който бе почти същият като на защитен свидетел, гостуващ полицейски шеф, директор на агенция, генерален секретар или с други думи — много важна персона, каквато Луси бе по силата на връзките си, а не на заслугите си.
— Нейната леля Кей се бе погрижила предварително по време на стажа си и докато навърши двайсет и една безценната й племенница да има собствена стая с баня, с изглед и с вечерен час. Да бъде под непрекъснато наблюдение, каквото всъщност й бе осигурено. Това е отбелязано в досието й, което е тънко и незабележително, докато снимам това. Но с времето е вероятно да стане много по-дебело, тъй като федералното правителство започва да опознава Луси Фаринели и да осъзнава, че тя трябва да бъде спряна.
Какво беше това досие? Въпросът изскочи в ума ми като балонче с реплики на комиксов герой. Бентън трябваше да знае.
— Но да погледнем нещата от добрата страна. През юли 1997 година — Кари вървеше и говореше мрачно и сериозно като водещ на криминално предаване — ръководството на Академията не знаеше, че покровителката на младата Луси, моя милост, често преспива при нея и че не е безобидна ексцентрична зубрачка, успешно преминала през безкрайните биографични проверки, разпити и тестове с полиграф, преди да бъде наета да прегледа компютърната система и организацията на случаите на ФБР.
— Дори психолозите профайлъри в Отдела за поведенческа наука, включително легендарният им шеф, някак си бяха пропуснали да забележат, че съм психопат. — Тя изрече „легендарен шеф“ по странен начин. — Точно като баща ми и неговия баща. — Очите й изглеждаха кобалтови на записа. — Аз всъщност съм доста рядък екземпляр. По-малко от един процент от женското население на земята са психопати. А ти знаеш каква е еволюционната функция на психопатите, нали? Ние сме избраните, които ще оцелеят.
— Запомни, че когато си помислиш, че съм умряла… Опа! Трябва да спра да чета прекрасната си малка история засега. Имаме компания.
Чух тихия звук от затварянето на пластмасов цип и погледнах към Марино, който се изправяше. Тялото приличаше на черен пашкул на пода, а Марино, Ръсти и Харолд сваляха мръсните си ръкавици и ги хвърляха в червената торба за опасни отпадъци.
Сложиха си нови и вдигнаха тялото. То бе отпуснато. Посмъртното вкочаняване бе напълно преминало. Това обикновено отнема минимум 24 часа в зависимост от факторите, сред които са температурата на околната среда, а днес бе изключително горещо. Зависи и от състоянието на дрехите и размерите на тялото.
Шанел Гилбърт бе около метър и седемдесет и около шейсет килограма и подозирах, че е била атлетична и в добра форма. Имаше разлика от бански костюм, но от кръста надолу бе бяла, коремът, бедрата и краката й не бяха излагани на слънце. Носенето на неопрен би могло да остави такива следи и аз си спомних какво правехме с Бентън между гмурканията. Сваляхме чорапите и горната част на неопрените и завързвахме ръкавите на кръста си. Лицата, раменете, гърдите, ръцете и горната част на стъпалата ни придобиваха загар, но нищо друго.
— Знаем ли дали Шанел Гилбърт е спортувала? — попитах Марино и се стреснах, когато ми хрумна, че двете с Кари Гретхен си приличат физически. — Има добре развити рамене и краката й изглеждат здрави. Сигурни ли сме, че това е тя? — Погледнах го. — Някой разпитал ли е съседите?
— Какво говориш, по дяволите? — Той се намръщи, сякаш току-що му бях казала, че земята е плоска. — Какви ги мислиш?
— Мисля, че тя не подлежи на визуално разпознаване и трябва да внимаваме.
— Имаш предвид защото е подпухнала и разложена?
— Трябва да сме сигурни, че това е тя. Не трябва просто да приемаме, че това е жената, която е живяла в тази къща. — Нямах намерение да споменавам, че мъртвата жена на пода би могла да мине за близначка на Кари Гретхен.
Замислих се за скорошната ни среща с Кари, когато тя ме простреля във Флорида, сравнявах онова лице със снимката от шофьорската книжка на Шанел. Двете изглеждаха зловещо еднакви и ако се осмелях да го изрека, щях да изляза ненормална психопатка. Марино щеше да поиска да знае откъде ми е хрумнала тази мисъл точно сега, а не можех да му кажа, че гледам Кари на телефона си. Марино не биваше да знае. Никой не биваше да знае. Не бях сигурна какви може да са правните последствия, но се тревожех, че това видео може да е капан.
— Кое те кара да подозираш, че това не е жената, която е живеела тук? — попита Харолд, който беше приклекнал до куфарчето си с инструменти.
Отговорих му с въпрос.
— Имаме ли някаква причина да смятаме, че е тренирала гмуркане?
— Не видях никаква екипировка за гмуркане — отвърна Марино точно когато Луси се появи на записа в пълно неведение и в безгрижно настроение. — Но забелязах някои подводни снимки в една от стаите. Ще огледам за нещо повече, след като я занесем във вана.
Гледах как Луси се разхожда из личното си пространство, в което Кари бе нахлула и което бе похитила.
— Трябва ми проба от ДНК на Шанел Гилбърт, може би от четка за зъби или четка за коса — напомних на Марино, но ми беше трудно да се съсредоточа, докато гледах племенницата ми. — Да разберем кой е зъболекарят й и да вземем снимки. Няма да съобщаваме самоличността й на никого, включително и на майка й, докато не сме сигурни.
— Май има малък проблем с това — каза Марино, но аз вече не го гледах. — Някой вече е казал на майката, забрави ли? И тя се е качила на самолет от Лос Анджелис, не помниш ли? Така че ако имаш някаква причина да смяташ, че това не е нейната дъщеря… Е, ще стане много грозно шоу, когато мама се появи.
— Разбра ли кой може да я е уведомил? — попитах.
— Не.
— Защото не сме ние — повторих вече казаното. — Изрично наредих на Брайс да не пуска никаква информация, докато не му кажа.
— Но някой със сигурност го е направил — отвърна Марино.
— Може да е икономката, след като е намерила тялото — предположи Ръсти и това изглеждаше логично. — Може би тя е информирала майката. Това си е нормално, не мислиш ли?
— Да, може би — отговори Марино. — Нека позная. Мама вероятно е плащала за всичко, включително и за икономката. Но все пак трябва да разберем кой й се е обадил и й е съобщил лошата новина.
— Първото, което трябва да разберем, и то със сигурност, е коя е тази мъртва жена. — Погледнах кървясалите очи на Марино, след това пак се наведох към телефона си, на който виждах Луси в спортен екип и с червеникаворуса коса, къса като на момче.
Можеше да мине за шестнайсетгодишна, но беше била три години по-голяма, когато това е било заснето, и докато я гледах, ме обзе неописуемо чувство. Бях бясна и ми се гадеше. Не спирах да си напомням, че не бива да изпитвам нищо. Хвърлих бегъл поглед към Ръсти и Харолд, докато те изкарваха носилката през входната врата. Събрах си принадлежностите в куфарчето и ги подредих, докато гледах видеото, което течеше на телефона ми, и слушах през безжичната слушалка.
Изпълнявах много задачи наведнъж. А не биваше.
Марино бе започнал да обикаля из къщата и да проверява прозорците и вратите: уверяваше се, че всичко е сигурно затворено, преди да си тръгнем. Аз не бях свършила. Но не го казах. Щях да се върна след като се уверя, че Луси е в безопасност — и след като съм напълно сигурна, че не тя ми е пратила записа.