Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Misery, 1987 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- , 1992 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 150 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- maskara (2008)
Издание:
Стивън Кинг. Мизъри
Издателска къща „Ведрина“, София, 1992
ISBN 954–404–020-Х
Превод от английски: Весела Прошкова, Весела Еленкова, 1992
Художник: Петър Добрев, 1992
Технически редактор: Георги Кожухаров, 1992
Коректор: Емилия Александрова, 1992
История
- — Добавяне
- — Добавяне на анотация (пратена от meduza)
Статия
По-долу е показана статията за Мизъри (роман) от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
- Вижте пояснителната страница за други значения на Мизъри.
Мизъри | |
Misery | |
![]() | |
Автор | Стивън Кинг |
---|---|
Първо издание | 1987 г. САЩ |
Оригинален език | английски |
Жанр | хорър |
Вид | роман |
ISBN | ISBN 0-670-81364-8 |
Мизъри в Общомедия |
Мизъри (на английски: Misery) е роман от Стивън Кинг, публикуван през 1987. Книгата, за която Кинг твърди, че почти е написал на ръка, е една от малкото му романи, чието действие се развива в Колорадо. Първоначално Стивън Кинг има идея Мизъри да е следващият роман на Ричард Бакман (псевдоним на Стивън Кинг) след Проклятието, но след като се разкрива, че Ричард Бакман е негов псевдоним, той се отказва от идеята.
Действието в романа се развива около Пол Шелдън, автор на любовни романи-бестселъри, който, след автомобилна катастрофа, е спасен от жена на име Ани Уилкс, медицинска сестра, която твърди, че е най-голямата му почитателка. Тя отвежда Пол в дома си и започва да се грижи за него. Малко след това последният роман на Пол, Детето на Мизъри излиза от печат. Като разбира, че любимата ѝ героиня умира, Ани държи Пол като затворник, докато не напише нова книга, в която да върне живота на Мизъри.
Адаптации
- Уилям Голдман адаптира романа във филмов сценарий за американски филм от 1990 със същото име, режисиран от Роб Райнър. В ролите на Пол и Ани участват артистите Джеймс Каан и Кати Бейтс. Кати Бейтс получава Оскар за най-добра актриса за ролята си във филма (вижте Мизъри (филм))
- Романът е адаптиран и в театрална пиеса, която не се радва на особен успех.
Външни препратки
II
МИЗЪРИ
Писането на книги не причинява нещастие, защото то е породено от нещастието.
1
ЗАВРЪЩАНЕТО НА МИЗЪРИ
от Пол Шелдън
Посвещава се на Ани Уилкс
ПЪРВА ГЛАВА
Въпреки че не би напуснал Литъл Дънторп дори да му даваха всички бисери от кралската хазна, Ян Кармайкъл беше принуден да признае, че Корнуол е най-дъждовната област в Англия.
В коридора беше окачен стар пешкир. Ян закачи мокрото си палто, събу ботушите си и започна да подсушава тъмнорусата си коса с пешкира.
От гостната долиташе звънлива мелодия на Шопен, Ян се заслуша, стиснал кърпата в лявата си ръка.
Бузите му бяха мокри, но не от дъжда, а от сълзи. Спомни си съвета на Джофри: „Никога не плачи пред нея, старче!“
Както винаги приятелят му беше прав, но понякога, когато оставаше сам, не успяваше да сдържи сълзите си при мисълта, че Мизъри се е отървала на косъм от смъртта. Обичаше я толкова много, навярно щеше да умре без нея. Без Мизъри животът губеше смисъла си.
Раждането бе дълго и мъчително, но по нищо не се различаваше от родилните мъки на повечето млади дами, или така бе заявила акушерката. Едва след полунощ, един час след като Джофри бе отишъл да доведе лекаря, старицата се изплаши, защото Мизъри получи кръвоизлив.
— Милият стар Джофри — произнесе на глас името му Ян и влезе в огромната гореща кухня.
— Казахте ли нещо, млади господине? — запита мисис Рамидж, заядливата, но добродушна икономка на семейство Кармайкъл, която се подаде от килера. Както обикновено бонето й беше килнато на една страна; тя вонеше на енфие; въпреки че години наред отричаше да го употребява, всички знаеха за тайния й порок.
— Нищо особено, мисис Рамидж.
— Палтото ви така е подгизнало, та се чудя как не сте се удавили по пътя.
— Да, имаше такава опасност — отвърна Ян и си помисли: „Ако Джофри бе закъснял само с десет минути, тя положително щеше да умре.“ Тази мисъл непрекъснато го преследваше — бе едновременно потискаща и безполезна — но просто не можеше да си представи живота без Мизъри.
В този миг мрачните му размишления бяха прекъснати от плача на дете, неговия син, който се бе събудил и изгаряше от нетърпение да получи следобедната си закуска. Ян чу тихия глас на Ани Уилкс, сръчната медицинска сестра, която се грижеше за Томас. Тя успокояваше детето и сменяше пелените му.
— Малкият господар днес е особено гласовит — отбеляза мисис Рамидж. Ян отново изпита удивление при мисълта, че има син, сетне жена му проговори:
— Здравей, скъпи.
Той вдигна поглед и съзря своята единствена Мизъри. Тя се облягаше на вратата, тъмночервени пламъчета, подобни на въгленчета, проблясваха в разкошната й кестенява коса. Лицето й все още бе прекалено бледо, но бузите й започваха да възвръщат руменината си. Светлината на лампата се отразяваше в дълбочината на тъмните й очи, сякаш малък скъпоценен камък, положен върху тъмно кадифе.
— Милата ми! — възкликна той и се спусна към нея, също както някога в Ливърпул, когато бе убеден, че е отвлечена от пирати, както твърдеше лудият Джек Уикършам.
Мисис Рамидж внезапно се сети, че си има работа и усмихнато излезе, за да ги остави насаме. Самата тя понякога се питаше какво щеше да се случи, ако Джофри и лекарят бяха закъснели само с час през онази бурна нощ преди два месеца; какво щеше да се случи, ако не бе успяло опитното преливане на кръв, когато младият й господар бе влял собствената си кръв във вените на Мизъри.
— Е, момиче — строго си каза тя, докато бързаше по коридора, — по-добре не мисли за това. — Прекрасен съвет, който Ян непрекъснато си повтаряше. Но и двамата откриха, че понякога е по-лесно да даваш съвети, отколкото да ги изпълняваш.
В кухнята Ян здраво притисна Мизъри към себе си. Чувстваше, че душата му умира и се възражда сред аромата на топлата й плът.
Докосна гърдите й и усети туптенето на сърцето й.
— Ако беше умряла, щях да те последвам в гроба — прошепна той.
Мизъри го прегърна и притисна тялото си към неговото, като прошепна:
— Ш-ш-т, скъпи, не говори глупости. Аз съм тук, до теб… А сега ме целуни. Знай, че ако умра, то ще бъде само от страст към теб.
Ян притисна устните си към нейните, зарови ръцете си в разкошната й кестенява коса и за миг забрави всичко освен любовта си към Мизъри.