Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Die Therapie, 2006 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Ваня Пенева, 2008 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,4 (× 5 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Себастиан Фитцек
Заглавие: Терапията
Преводач: Ваня Пенева
Година на превод: 2008
Език, от който е преведено: немски
Издание: първо
Издател: ИК "Унискорп
Град на издателя: София
Година на издаване: 2008
Тип: роман (не е указано)
Националност: германска
Печатница: „Унискорп“ ООД
Редактор: Велислава Вълканова
Художник: Максим Ячев
Коректор: Донка Дончева
ISBN: 978-954-330-155-3
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/20159
История
- — Добавяне
Четирийсет и трета глава
Има хора, които страдат от студени ходила и с часове не могат да заспят, защото колкото и да ги разтриват под завивката, не могат да ги стоплят. Други се оплакват, че в студените дни първо им замръзва носът.
При Виктор най-чувствителни бяха ушите. Щом излезеше на студен въздух, веднага се вцепеняваха и започваха болките. Още по-големи обаче бяха мъките, когато влизаше на топло и ушите му се „размразяваха“. Тогава болките в затоплящата се плът преминаваха в режещо главоболие, което започваше от тила, разпространяваше се в цялата задна част на главата и не се поддаваше дори на високи дози аспирин или ибупрофен. Този болезнен урок Виктор бе научил още в детството си, затова и днес на път към селото нахлупи качулката дълбоко над очите си. Не толкова за да се предпази от дъжда, колкото за да защити ушите си.
Качулката и плющенето на непрестанно сипещия се дъжд, както и бурният вятър, който носеше във въздуха пясък и мокри листа и често-често ги завихряше, не му позволиха да чуе металическата мелодия, която се разнасяше от джоба му. Ако не се беше подслонил за малко в старата митническа къщичка, за да си почине от трудното ходене по безнадеждно заляната от вода пясъчна улица, звъненето щеше да си остане нечуто. Отдавна бе забравил мобилния си телефон — по съвсем очевидни причини. На Паркум нямаше обхват и досега никой не му беше звънял. Въпреки това, когато свали качулката от главата си, за да изтрие мокрото си лице, той установи с учудване, че телефонът му звънеше.
Погледна дисплея и номерът му се стори познат.
— Ало?
Трябваше да затисне с пръсти лявото ухо, за да може да чуе нещо при този вятър. Но оттатък като че ли нямаше никой.
— Ало, кой се обажда?
За момент бурята отслабна и Виктор повярва, че е чул хълцане.
— Ана? Вие ли сте?
— Да. Съжалявам, но аз…
Виктор не чу останалото, защото точно в този момент върху покрива на старата митническа къща се стовари дебел клон.
— Ана, къде сте?
— Аз… Анкер…
Късчетата от думите й изглеждаха безсмислени, но Виктор въпреки това се опита да продължи разговора.
— Знам, че не се намирате в „Анкерхоф“, Ана. Патрик Халберщет ми каза. Затова ви моля да ми изпратите есемес с точния си адрес. След няколко минути ще бъда при вас и ще обсъдим всичко. Лице в лице. Ще започнем от самото начало.
— Пак се случи!
Ана изкрещя изречението в краткия миг, когато виещата буря бе заглъхнала, за да се разрази отново с дива сила.
— Какво се случи, Ана?
— Тя… появи се отново при мен… Шарлоте…
Виктор не чу края на изречението, но не беше и нужно. Знаеше какво иска да му каже Ана. „Пациентката“ му бе получила тежък шизофреничен пристъп. Шарлоте отново бе влязла в живота й.
След две минути размисъл Виктор осъзна, че телефонът му е изключил. Онемял от учудване, възприе стандартния сигнал за пристигнал есемес, макар че на екрана на телефона му не се появи съобщение за получаването му.
„Не ме търсете. Аз ще ВИ намеря!“