Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Die Therapie, 2006 (Пълни авторски права)
- Превод от немски
- Ваня Пенева, 2008 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 4,4 (× 5 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Себастиан Фитцек
Заглавие: Терапията
Преводач: Ваня Пенева
Година на превод: 2008
Език, от който е преведено: немски
Издание: първо
Издател: ИК "Унискорп
Град на издателя: София
Година на издаване: 2008
Тип: роман (не е указано)
Националност: германска
Печатница: „Унискорп“ ООД
Редактор: Велислава Вълканова
Художник: Максим Ячев
Коректор: Донка Дончева
ISBN: 978-954-330-155-3
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/20159
История
- — Добавяне
Четирийсет и първа глава
— Много се радвам, че най-после се обаждате, доктор Ларенц!
Виктор беше толкова изненадан, че забрави да затвори. Не бе очаквал този сърдечен поздрав. Дори само защото аналоговият апарат в къщата на Паркум нямаше устройство за разпознаване на номера. Кой бе вдигнал слушалката? На кого се обаждаше? Защо мъжът от другия край на линията беше очаквал обаждането му?
— Да?
Виктор не възнамеряваше да разкрие идентичността си, затова отговори възможно най-кратко.
— Ужасно съжалявам, че се налага да говоря с вас. След всичко, което изстрадахте.
Нещо в гласа му се стори познато.
— Но си помислих, че наистина е много важно да научите истината веднага. Преди вредата да е станала още по-голяма.
Ван Друизен! Най-после го позна! Но защо номерът на телефона му беше в портмонето на Ана?
— Защо сте толкова развълнуван, скъпи господин професоре? — попита хладно той.
— Какво? Нима не сте получили последния ми имейл?
Имейл? През последните дни напълно беше забравил да проверява пощата си. Сигурно в кутията се бяха натрупали няколко съобщения от „Бунте“ — беше пропуснал първия срок за изпращане на интервюто.
— За съжаление през последните дни ми беше невъзможно да вляза в интернет. Какво има?
— Преди една седмица някой влезе с взлом в дома ми, доктор Ларенц.
— Съжалявам, но какво общо имам аз?
— Вижте, самото влизане с взлом не ме тревожи особено. Много по-важно е онова, което ми откраднаха. Извършителят е разбил един-единствен шкаф и е взел оттам едно-единствено досие на пациент.
— Кое?
— Все още не знам. Но това беше шкафът с вашите пациенти. Разбирате ли? Случаите, които ми предоставихте, когато купих практиката ви. Боя се, че някой е хвърлил око на един от бившите ви пациенти.
— Защо сте убеден, че едно досие липсва, а не можете да кажете кое е?
— Защото намерих една празна папка. Етикетът беше откъснат, затова не можах да го идентифицирам. Всички документи, съдържащи се в папката, са взети.
Виктор затвори очи, сякаш това щеше да му помогне да осмисли по-добре чутото. Кои от старите му случаи можеха да представляват интерес за крадец? Кой би извършил кражба с взлом, за да се сдобие с някакво прашно досие? Когато в главата му се оформи една мисъл, той отвори отново очи.
— Моля ви, професор Ван Друизен, слушайте ме внимателно. И бъдете така добър да ми кажете истината. Познавате ли някоя си Ана Шпигел?
— Господи! Значи знаете?
— Какво знам?
— Ами това, че… Искам да кажа…
Старият, изискан, винаги сдържан професор никога не беше заеквал така безпомощно.
— Какво имате предвид с думите „значи знаете“?
— Ами аз… Нали току-що ме попитахте за нея.
— Да. Попитах за Ана Шпигел. Вие ли изпратихте тази жена при мен? На остров Паркум?
— Господи? Наистина ли е при вас?
— Да. Какво има?
— Знаех си! Знаех, че не е правилно да постъпя така. Не биваше да оставям нещата да стигнат толкова далеч. — Гласът на Ван Друизен звучеше наистина отчаяно. Достойният професор почти стенеше.
— Професоре, с цялото ми уважение, ще ми кажете ли най-после какво става?
— Вие сте в опасност. В голяма опасност, скъпи приятелю!
Виктор сграбчи слушалката с две ръце — сякаш стискаше ракета за тенис, преди да нанесе решителен удар.
— Какво имате предвид?
— Ана Шпигел беше моя пациентка. Първоначално изобщо не исках да я приема, но дойде по препоръка.
— Шизофреничка ли е?
— Това ли ви разказа?
— Да.
— Това е гадният й номер, ако ми позволите да се изразя така грубо.
— Значи изобщо не е болна?
— Напротив, напротив. Дори е много болна. Но не е шизофреничка. Точно обратното. Болестта се проявява в непрестанните й твърдения, че е болна.
— Не ви разбирам.
— Разказа ли ви историята за кучето, което убила?
— Да. Казва се Тери. Обясни ми, че това било първото й видение.
— Глупости! Наистина е убила кучето. Направила го е, повярвайте! Само се преструва на шизофреничка, за да се справя по-лесно с реалността.
— Значи всичко, което ми е разказала…
— … наистина се е случило. Наистина е преживяла всички страшни неща, които ви е наговорила. А после е избягала във въображаема болест, за да не се изправи лице в лице с истината. Разбирате ли какво ви казвам?
— Да.
Всичко е било истинско: Шарлоте, влизането с взлом в бунгалото, пътуването до Хамбург, отровата…
— Защо изпратихте Ана при мен?
— Нищо подобно не съм направил, доктор Ларенц. В последно време отказвах да лекувам госпожа Шпигел. Защо да я изпратя при вас, след като знам, че вие вече не практикувате? Просто един ден тя престана да идва при мен. Тъкмо това прави случката толкова мистериозна. Ана изчезна в деня на кражбата и аз съм сигурен, че има нещо общо с нея.
— Как така?
— Защото през последните сеанси непрекъснато говореше за вас, доктор Ларенц. Имала да урежда с вас стари сметки. Веднъж даже спомена, че обмисля да ви отрови.
Виктор преглътна и за пореден път си повтори, че се чувства много по-добре, отколкото през последните дни.
— Да ме отрови? Но защо? Аз изобщо не я познавам.
— Затова пък тя ви познава много добре.
Виктор неволно си припомни, че само преди няколко минути Изабел беше казала почти същите думи.
— Госпожа Шпигел непрекъснато говореше за вас. Господи, да знаете как се обвинявам! Постепенно се убедих, че е много опасна. Сега съм сигурен в това. Всеки път чувах от нея страшни неща. Какво е причинила на други хора. Разказваше ми ужасяващи случки. Най-вече за онова нещастно малко момиче.
— За Шарлоте?
— Да, така я наричаше. О, доктор Ларенц, аз съм виновен за всичко! Трябваше да се вслушам във вътрешния си глас и да се откажа от случая. Мястото на тази жена е в затворена, строго охранявана клиника.
— Защо не го направихте?
— Защото… защото… — професорът отново се запъна — според мен вие знаете защо.
— Какво знам?
— Нямах право просто така да прекъсна терапевтичните сеанси с Ана.
— Защо, за бога?
— Защото бях обещал на жена ви. Бях й дал думата си.
— На жена ми?
Виктор се олюля и трябваше да се хване за вратата на хладилника.
— Да, на Изабел. Тя ме помоли да лекувам Ана. Какво можех да направя? Съпругата ви ми обясни, че става въпрос за най-добрата й приятелка.