Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Captive Heart, 1995 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Даниела Павлова, 1995 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 3,7 (× 13 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране
- helyg (2011)
- Разпознаване и корекция
- cveata (2012)
- Допълнителна корекция и форматиране
- Xesiona (2012)
Издание:
Мери Грант. Една пролет в Париж
Американска. Първо издание
ИК „Слово“, Велико Търново, 1995
Редактор: Елка Тодорова
ISBN: 954–439–364–1
История
- — Добавяне
XII
Когато Жаклин излезе от банята, първите лъчи на утринното слънце вече огряваха стаята. Прозорецът бе широко отворен и отвън нахлуваше бодрото чуруликане на птичките.
Преди да отиде до вратата и да натисне дръжката, тя хвърли един последен изпитателен поглед в огледалото.
Спря за миг. Изведнъж й мина през ума, че тази сутрин за последен път напускаше стаята си, за да закуси в трапезарията. Тя се огледа и бавно плъзна поглед по отделните предмети вътре.
„Колко странно“ — помисли си. Въпреки че времето, прекарано в този апартамент, със сигурност не можеше да се причисли към щастливите епизоди в живота й, изглежда в нея бе възникнала някаква вътрешна връзка към всичко, което я бе заобикаляло тук. И при мисълта за предстоящата раздяла й ставаше малко мъчно.
Но после реши да не се поддава на сантименталността си и затвори вратата зад себе си.
Когато влезе в трапезарията, видя, че мъжът й вече бе закусил и излязъл.
Тя отиде до масата и седна. В същия миг влезе Николет и Жаклин се обърна към нея. Лицето на младата французойка беше подпухнало от плач.
— Николет! Какво се е случило с вас?
— Нищо, мадам — изхълца прислужницата и избърса сълзите от лицето си с ръка.
Жаклин взе таблата с кафето от ръцете й.
— Мъжът ми говори ли с вас тази сутрин?
Младата французойка кимна.
— И какво ви каза?
— Каза, че днес следобед ще пътувате обратно за САЩ и че в началото на следващия месец ангажиментът ми тук приключва.
Жаклин остави таблата на масата.
— Уволнил ви е?
Прислужницата кимна.
— Но вие не се тревожете за мен, мадам. Ще си намеря друго място. Само че… — гласът на младата жена отказа.
Жаклин стана и взе Николет в обятията си.
— Съжалявам — тя обви раменете й с ръка.
След малко момичето се успокои.
— Тази сутрин господинът изглеждаше много нервен — започна да разказва. — Поръча ми да стегна куфарите ви и да се погрижа до обяд всичко да е готово за отпътуването ви.
Жаклин кимна и тъжно погледна Николет.
— Съберете ми багажа.
Французойката се обърна, излезе от трапезарията и веднага се залови за работа.
Половин час по-късно куфарите стояха готови в коридора на къщата. Николет бе извикала такси и колата вече чакаше пред вратата.
— Довиждане, мадам — прислужницата подаде ръка на Жаклин.
— Довиждане, Николет.
Жаклин прегърна момичето с две ръце и за няколко мига я притисна силно към себе си. След това рязко се обърна, взе куфарите и се отправи към входната врата. Хвана дръжката и я натисна надолу.
Вратата бе заключена.
Жаклин остави куфарите и се огледа.
Горе на площадката стоеше Николет и я гледаше.
„Рупърт — помисли си Жаклин. — Иска да ми попречи да напусна къщата, преди да се е върнал със самолетния билет.“
Тя затвори очи и пое дълбоко въздух. Обхвана я смесица от отчаяние и безсилен гняв. Рупърт беше готов на всичко. Не жалеше средства, за да наложи волята си.
Още веднъж хвана дръжката на вратата и се опита да я натисне надолу. Напразно.
Тя чу работещия двигател на таксито. Едно леко изсвирване на клаксона показа, че шофьорът бе започнал да губи търпение.
Очите й се напълниха със сълзи. Младата жена облегна глава на вратата и няколко секунди остана в това положение със затворени очи.
Внезапно чу превъртане на ключ в ключалката и вратата се отвори.
Тя вдигна глава и погледът й се спря върху усмихнатото лице на Николет.
— Тази сутрин господинът заключи вратата — каза французойката. — Но той не се сети, че аз също притежавам ключ.
Обхваната от вълна на радост, Жаклин още веднъж я прегърна.
— Благодаря — прошепна тя. — Много, много благодаря — след това направи крачка назад и добави: — Николет, ако искате след няколко години да постъпите на работа при един известен художник като детегледачка, то сега само трябва да кажете „да“.
Очите на Николет заблестяха и тя отговори, без да се колебае нито секунда.
— Ще ви известя, когато дойде времето — каза Жаклин, — имам адреса ви.
Младата прислужница кимна с широко отворени очи и остана в коридора, докато Жаклин бързаше към таксито.
— Сега трябва да ми кажеш само още едно нещо.
Жаклин се сгуши в ръцете на Жан-Марк и погледна към статива до прозореца. На него се намираше картина, разкриваща как те двамата тичат щастливи през парка.
— И какво е то? — студентът я притисна още по-плътно към себе си.
— Всъщност въпросите са два — тя прокара показалец по извитата линия на брадичката му.
— Ако не искаш да ме претовариш, то, моля те, поставяй ги един след друг.
— Първо трябва да ми кажеш къде беше вчера и онзи ден през деня. Идвах два пъти и не те намерих.
Той се усмихна и обърна лице към нея.
— Бях на път като търговец.
— Като търговец?
— Е, все пак така се нарича, когато някой продава нещо, което е произвел, или не е така?
Очите й се разшириха.
— Искаш да кажеш, че…?
Жан-Марк кимна.
— Да — той не я остави да се доизкаже. — Вчера следобед продадох две картини. И получих други две поръчки. В края на краищата трябва да живеем от нещо — добави.
— О, Жан-Марк! — извика Жаклин и обви ръце около него.
— Не спомена ли два въпроса?
Младата американка го целуна по устните и каза:
— Мислиш ли, че бъдещите ни доходи ще стигнат само за двама?
Той се сепна за момент, а после я стисна в обятията си още по-силно от преди.
— Съвсем определено не — прошепна в ухото й. — И вчера при договарянето на цените взех под внимание тази мисъл.
Минути наред двамата останаха прегърнати, докато Жаклин надигна леко глава.
— Други въпроси? — Жан-Марк се усмихна дяволито.
— Не точно въпрос — уточни тя. — По-скоро предложение.
— Приема се. И за какво се касае?
— За детегледачка — тихо отвърна Жаклин.
— Детегледачка?
— Само че… Дали ще можем да си позволим такава?
— Е, да, ако съвместният ни живот продължи така, както започна… То тогава сигурно ще е възможно.
— Благодаря. Това беше всичко, което исках да зная.
— И защо?
— Защото вече си имам една.
Жан-Марк преглътна и погледна малко изненадано.
— Но…
— Но какво?
— Предполагам…, че не чака долу пред вратата?
Жаклин силно се разсмя.
— Не, не. Не се тревожи. Да си дадем малко време.
През следващия четвърт час тя му разказа за една млада французойка на име Николет. След като му бе описала характера и личността й в най-блестяща светлина, Жан-Марк постави пръст върху устните й и попита:
— Знаеш ли какво си мисля?
Жаклин поклати глава.
— Че не трябва да я караме да чака много дълго.