Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- White Chrisanthemum, 2018 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Маргарита Дограмаджян, 2018 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
- Оценка
- 5 (× 7 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Мери Лин Брахт
Заглавие: Бяла хризантема
Преводач: Маргарита Дограмаджян
Година на превод: 2018
Език, от който е преведено: английски
Издание: първо
Издател: Издателска къща „Хермес“
Град на издателя: Пловдив
Година на издаване: 2018
Тип: роман
Националност: американска
Печатница: „Алианс Принт“ ЕООД
Излязла от печат: 04.09.2018
Отговорен редактор: Ивелина Балтова
Коректор: Атанаска Пърпулева
ISBN: 978-954-26-1813-3
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/10378
История
- — Добавяне
На Нико
Скоро ще съмне и дрезгавата предутринна светлина хвърля причудливи сенки по пътеката. Хана се старае да не си представя как коварни същества я сграбчват за глезените. Върви подир майка си надолу към морето. Нощницата й се развява на лекия ветрец. Зад тях се долавят тихи стъпки — без да поглежда назад, знае, че баща й ги следва с малката й сестричка, която още спи в обятията му. На брега вече ги очакват няколко жени. Хана разпознава лицата им в светлината на изгрева, но шаманката й е непозната. Святата жена е облечена в традиционната носия ханбок в червено и турскосиньо и щом слизат на пясъка, започва да танцува.
Скупчените фигури отстъпват встрани от вихрените движения на шаманката и образуват малка група, омагьосани от грацията й. Тя припява поздрав към Дракона, бога на морето, приветства го с добре дошъл на техния остров, подканя го да поеме през бамбуковите порти към спокойните брегове на Чеджу. Слънцето блести на хоризонта, точица от пъстроцветно злато, и Хана примигва, очарована от новия ден. Церемонията е забранена от окупационното японско правителство, но майка й настоява да проведат традиционния ритуал гут преди първото й гмуркане като пълноправна хеньо. Шаманката моли за безопасен и богат улов. Докато повтаря думите отново и отново, Хана и майка й се покланят — докосват с чело мокрия пясък, за да почетат предстоящата поява на Дракона, бога на морето. Когато Хана се изправя, малката й сестра прошепва със сънен глас: „И аз искам да се гмуркам“, и копнежът в гласа на момиченцето разтапя сърцето й. „Скоро и ти ще стоиш тук, сестричке, а аз ще бъда до теб и ще те приветствам“, прошепва в отговор, сигурна в бъдещето, което се простира пред тях.
По челото й се стича солена морска вода и тя я избърсва с опакото на ръката. Вече съм хеньо, мисли си, докато гледа как шаманката върти в кръг белите панделки. Посяга към ръката на сестра си. Двете стоят една до друга, слушат вълните, които се разбиват в брега. Прибоят е единственият звук, докато малката група приема мълчаливо Хана в своя орден. Щом слънцето изгрее докрай над океанските вълни, тя ще се гмурне с останалите хеньо в по-дълбоките води и ще заеме мястото си сред морските жени. Но първо всички трябва да се приберат по домовете си, за да не ги видят любопитни очи.
* * *
Хана, върни се у дома. Гласът на сестра й прозвучава ясно в главата й и я връща рязко в настоящето, в стаята и при войника, който все още спи на пода до нея. Церемонията се стопява в мрака. Хана стиска плътно очи в отчаян опит да я задържи.
Вече почти два месеца е в плен, но тук времето се влачи едва-едва. Не иска да се връща към онова, което е изтърпяла, което я карат да прави, което й нареждат да бъде. У дома тя е някоя друга, нещо друго.
Оттогава сякаш е изминала цяла вечност. Сега се чувства по-близо до гроба, отколкото до спомените от вкъщи. Лицето на майка й се показва над водата, за да я посрещне. Солената вода е върху устните й. Откъслечни спомени от едно по-щастливо място.
Церемонията беше символ на силата, която притежават морските жени, която притежава Хана. Легналият до нея войник се размърдва. Той няма да я сломи, обещава си тя. Цяла нощ не мигва и си представя как ще избяга.